L’autora

Gemma Freixas (Barcelona, 1962) és llicenciada en filosofia i ha combinat feines de producció audiovisual amb el periodisme escrit en els dominicals de La Vanguardia, El Periódico, El Punt Avui i l’Ara, i a les revistes especialitzades Geo, Rutas del Mundo i Todo Turismo. És autora dels llibres de narrativa Tanaka, un recorrido por la actual Myanmar (2003) i Djoliba, la curva del Níger en Mali (2009). L’any 2013 rep el Premi Roc Boronat amb la novel∙la Casino de Santa Isabel que recrea les setmanes posteriors a la proclamació de la independència de Guinea. El 2015 publica a Meteora Malabo i les cendres, una novel·la d’acció situada en la Guinea Equatorial actual. Amb Muso Kunda, la casa de les dones (2017), Gemma Freixas es consolida com la novel·lista catalana que més fidelment ens sap acostar a la realitat africana i als seus escenaris més captivadors.

(Foto: © Jordi Camí)

• •

L’obra

La Mariam és una jove de Mali que treballa a la biblioteca de l’Institut Ahmed Baba de Timbuctú. Està enamorada de la seva feina, sempre envoltada de llibres, i col·labora en un programa cultural de ràdio adreçat a les dones malianes que es diu Muso Kunda.

Un funest dia de 2012 els violents extremistes d’Ansar Dine es fan els amos de Timbuctú i la ciutat cau en un règim de terror enmig d’una cruenta guerra civil entre els salafistes i els independentistes tuaregs, i, alhora, les forces del govern de Bamako.

La imposició de la xaria farà que la vida de les dones de Timbuctú esdevingui un malson insuportable, però no totes estan disposades a deixar-se ultratjar, malgrat que el preu que calgui pagar sigui altíssim.

Muso Kunda, la casa de les dones és una novel·la que viatja al cor del Sàhara per denunciar el salvatgisme camuflat de creença religiosa i per retre homenatge a totes les lluitadores per la llibertat de la meitat més vexada del gènere humà..

• •

dedicatòria i cita

Al Jordi Camí, que em va empènyer a escriure.

La dona és un parent directe de Déu,

mentre que l’home no n’és més que un conegut.

proverbi africà

inici

La columna de fum que sortia de la biblioteca Ahmed Baba escrivia sobre el cel un missatge rotund, funest. Els xiscles monòtons, estridents, de l’alarma de l’edifici havien escampat l’alerta pels carrerons del barri Sankoré de Timbuctú.

Primer s’havien entreobert tímidament alguns porticons, algun portal havia gosat descloure’s, algú havia ensumat el fum i mirat enlaire. Després, corredisses. Corredisses per anar a cercar els treballadors de la biblioteca, per buscar aigua, una mànega, galledes per apagar el foc... Per salvar els llibres.

Els primers veïns que van entrar van trobar-se al vestíbul, sobre les delicades geometries del paviment, un escampall de capses buides; els manuscrits que contenien havien estat cremats en una pira i, de les pàgines, només en quedava una cendra flonja que voleiava empesa per bufades d’aire calent.

• •

1

La Mariam caminava en silenci, esforçant-se a seguir les gambades del pare. No alçava els ulls, la vista fita en les oscil·lacions dels plecs de la túnica de l’Abu Aljadi, els retrets encara ressonant-li a les orelles. Com passava sovint, havien discutit. «No sé per què t’has de pintar els llavis», li havia recriminat abans de sortir de casa, i ella havia saltat. Era així darrerament, no podia evitar-ho, es barallaven per qualsevol fotesa. La noia hauria preferit anar a la feina sola, encantar-se i tafanejar pels carrers de Timbuctú, que es despertaven mandrosos, xerrar amb alguna veïna, aturar-se davant dels aparadors i veure les fotografies dels nous vestits, dels darrers pentinats... Però no, havia d’anar acompanyada. Havia d’anar al costat de la figura allargassada del seu pare, severa, sempre vestida segons els costums tradicionals, mai amb el cap descobert.

Aixecaven petits núvols de pols a cada passa. La silueta massissa del minaret de la mesquita Sankoré, una edificació de fang eriçada per troncs que la feien accessible, projectava una gran ombra piramidal sobre l’arena. Van travessar-la i l’Abu Aljadi va recitar les fórmules de salutació protocol·làries als quatre avis que cada matí seien en un racó beneït pel primer sol. Un grup de noies s’afanyaven per anar a l’institut; la Mariam s’hi va fixar: enriolades, carregaven les seves bosses i els llibres; la més alta, amb un vestit cenyit i molt pintada, maldava per sortejar els sots del carrer amb unes sandàlies de taló fi. Va envejar-la. La Mariam mai no gosaria posar-se aquells talons. I tampoc li quedarien tan bé, va admetre amb un sospir mentre entrava al fresc vestíbul de la biblioteca Ahmed Baba.

Pare i filla van acomiadar-se, secs, i cadascun va anar al seu lloc de feina: ell darrere el mostrador de l’entrada, com cada dia des de feia més de trenta anys; ella, a la sala d’ordinadors del soterrani.

La Jackie ja era a la seva taula i l’escàner remugava, cansós, quan la Mariam va entrar.

—Mira quina pila de llibres ens han portat —va exclamar l’americana, en comptes de dir bon dia.

La Mariam no va fer cas del carretó ple de manuscrits que li assenyalava la companya. Amb un esbufec, va deixar la bossa sobre la taula.

La Jackie va fer girar la cadira per escrutar el semblant de l’amiga.

—Veig que véns contenta.

—El pare em treu de polleguera —va respondre, brusca, seient i prement amb ràbia el botó que engegava el seu ordinador—. Tant de bo pogués fotre el camp de casa d’una vegada. Emigrar a França, com va fer el meu germà.

Com que no era la primera vegada que la Jackie la sentia rondinar sobre aquesta qüestió, va limitar-se a arronsar les espatlles i a exclamar:

—Pares, buf! Si coneguessis els meus...

La Mariam no sabia gran cosa de la família de la Jackie, ella no en parlava gaire. Des que havia arribat a Timbuctú, feia dos anys, com a becària d’una fundació americana, havien passat una pila d’hores juntes en aquell soterrani. La Jackie li havia explicat moltes coses, dels seus viatges, dels seus afers amorosos, de la música que li agradava, dels escriptors que llegia, però gairebé res dels seus pares, tot just que eren pagesos i que tenien una explotació agrària a Arkansas. Tampoc semblava voler esplaiar-se ara sobre la família, perquè no va afegir res més. Va canviar de tema preguntant pel programa de ràdio.

—Ja el tens preparat? A on vas, aquesta vegada?

El tema sempre revifava la Mariam. El rostre li va transmutar.

—El Muso Kunda d’aquesta setmana tractarà els problemes de les mares prematures, quasi unes nenes en alguns casos —va afirmar, adoptant l’entonació seriosa d’una locutora radiofònica—. Vam entrevistar una doctora a l’hospital. Ens va explicar les complicacions que les noies pateixen després del part i ens va donar un munt de consells de prevenció. També vam passar pel mercat i vam entrevistar unes venedores que es queixaven que han apujat els preus del lloguer de les parades.

—Vau anar-hi amb l’Ousmane? —La pregunta tenia un matís marcadament tafaner.

La Mariam va enrojolar-se.

—És clar, és el tècnic.

—Ja ho sé que és el tècnic, nena. Però... i què més? Va, confessa!

La Mariam va balbucejar un mica.

—No hi ha res a confessar, és el tècnic. El tècnic i prou.

No era ben bé així. No pas per a l’Ousmane, n’estava segura. Ho deien els seus ulls embadalits quan la mirava a través del vidre de l’estudi de gravació, ho deia el seu somriure atabalat quan ella li demanava alguna cosa, ho deien els seus gestos torbats quan ella era a la vora. Però, malauradament, el noi era un col·laborador per a ella, un amic. Res més.

La supervisora, traient el cap per la porta, va interrompre la conversa sobre el noi.

—Mariam, has de preparar te i servir-lo al despatx del director. Està atenent unes visites.

La noia va alçar-se, diligent. Al quartet de les escombres, va escalfar l’aigua en un fogonet i va preparar la tetera. Quan la va tenir a punt, va posar-la sobre la safata amb uns gotets, que van anar dringant en pujar les escales.

Al despatx, en una taula ovalada, tres homes amb túnica i mocador blau tuareg que els tapava mig rostre escoltaven amb posat escèptic el director del centre. La Mariam ja havia sentit altres vegades el discurs per convèncer els propietaris d’antics manuscrits que els dipositessin a la biblioteca.

—... És la nostra història, cal preservar-la. No és bo que quedi perduda dins un bagul perquè se la mengin les arnes... —els argumentava.

Mentre servia els gotets de te, la Mariam es fixava en les mirades receloses dels homes. A vegades no era fàcil persuadir-los que es desprenguessin dels llibres, sovint eren l’objecte més valuós que posseïen, conservat a la família durant generacions. Encara que els exemplars estiguessin en males condicions, encara que no fossin capaços de protegir-los ni llegir-los, els dolia lliurar-los a la biblioteca.

La Mariam va deixar el despatx i els esforços recol·lectors del director per tornar al seu lloc al soterrani. Allà, la Fàtima xerrava amb la Jackie, quasi la va olorar abans de veure-la, sempre amb la flaire de pa acabat de fer al seu voltant. Les dues eren davant l’ordinador, mirant enjogassades vídeos a YouTube.

Aprofitant que la supervisora no hi era, i que no hi havia pressa per encarar-se amb el carretó ple de manuscrits que els havia dut, la Mariam s’hi va afegir.

Se’ls va escolar ben bé una hora remenant per Internet a la recerca de cançons i entrevistes dels seus cantants preferits. La Fàtima també va beneficiar-se dels ordinadors i la connexió del centre per comprovar si tenia missatges al seu compte de correu electrònic. Ho feia així gairebé cada dia: portava pa fresc als treballadors de la biblioteca i s’esmunyia a la sala d’ordinadors.

Fetes les comprovacions informàtiques habituals, la Fàtima va romandre uns minuts melangiosa davant del seu mòbil.

—Us haig d’explicar una cosa... —va encetar dient, dubitativa, però amb un somriure il·lusionat al rostre.

Llavors els va parlar d’una trucada, una trucada feta per equivocació al seu mòbil d’un home que buscava un cosí. «Tenia la veu com la d’un actor de cine, una veu que enamora.» La Fàtima no va penjar, van continuar xerrant. Molta estona. Ell li va preguntar què feia, quina edat tenia, com era... Ella va coquetejar.

—Estàs boja! Com se t’acut ser tan descarada amb un desconegut —la va renyar la Mariam.

La Fàtima va avergonyir-se.

—No sé. Em va semblar tan... tan... —no trobava la paraula.

—Tan seductor? Fascinador? Captivador? Temptador...? —va suggerir la Jackie, divertida.

—Sí, tot això.

—Però no tens idea de qui és. I si està casat? —va objectar la Mariam.

—Cap problema —va exclamar la Jackie seguint amb el seu to festiu—. Et pot agafar com a segona esposa. No és així com ho feu aquí?

—Només hem parlat. No he fet res dolent, jo. —La Fàtima s’excusava fitant la Mariam.

La supervisora les va interrompre de nou entrant al quartet.

—Ja està bé de tanta xerrameca... Fàtima, no has d’acabar de repartir el pa?

Les tres noies van fer un bot i van posar-se a la feina.

La Mariam va encarar-se amb el carretó ple de manuscrits per escanejar. Va passar els dits per la pila de capses, fetes a mida al taller de restauració. Encara desprenien olor de cola. Va aspirar-ne la flaire, sempre li havia agradat. Li va cridar l’atenció una capsa més menuda situada al capdamunt. La va agafar i va obrir-la. A l’interior reposava un llibret amb les cobertes que semblaven de pell original.

Va examinar-ne la fitxa.

Va llegir que es tractava d’un llibre de poesia, molt antic. Li va semblar curiós que estigués fet a Granada, n’especificava el nom de l’autor i la data. Va posar-se els guants blancs i va obrir-lo, amb molta cura, com si el paper estigués a punt d’esquinçar-se.

Malgrat que ja portava uns anys treballant amb manuscrits valuosos, encara la sorprenia que aquells objectes tan fràgils haguessin estat capaços de superar el pas dels segles. Eren testimonis immutables, com els antics monuments o els arbres centenaris, i pel seu davant havien desfilat generacions d’homes i dones atrafegats, immersos en el seu món de misèries i glòries. A vegades, quan tocava un llibre tan antic com aquell, li agradava imaginar quines mans l’havien tocat, en quines circumstàncies, de quina manera. Quan ho feia, se sentia petita, la baula d’una gran cadena que s’estenia en el temps.

Va acaronar aquell petit volum, va fullejar-lo a poc a poc. Molt a poc a poc, amb respecte, quasi veneració. Va passar els fulls, estaven guarnits amb sanefes de pols d’or i aquarel·la, l’escriptura era pulcra.

•

Abigail, el copista. Granada, 1480

Unes gotes de suor li llisquen pel front. No vol que caiguin sobre el manuscrit i, sense deixar d’escriure, se les eixuga amb la màniga de la túnica. La ploma rasca la superfície del paper emetent el so que l’ha acompanyat tota la vida, també se sent el borbolleig de la font del pati, el parrupeig d’una tórtora, la fressa del vent entre els dos tarongers i, de lluny, a la cuina, la xerrameca de la jove Zoubida amb la criada.

Però l’Abigail no atén res, està concentrat en els versos i en el llibre: el Seu Llibre. Ha triat el millor paper que ha pogut aconseguir, les millors tintes, s’ha gastat una fortuna comprant el polsim d’or que decora les sanefes, les cobertes són de pell suau al tacte i desprenen una olor dolça. En aquesta obra deixarà de ser la mà invisible, la mà anònima i cada estrofa que hi incorpora és un bocí de la seva ànima. Hi ha el primer poema, aquell que va mostrar al seu pare i que va fer que tots els altres quedessin ocults; hi ha els que va escriure dedicats a l’èxtasi de les nits de vi i al seu amic de joventut; també ha copiat els que va compondre quan va néixer la filla, el del dol per l’esposa morta...

Les escletxes de llum que projecta el finestró recorren, lentes, inexorables, el terra decorat amb simetries de ceràmica. Una mosca zumzeja per l’habitació seguint un vol incert; en un racó del sostre, una aranya teixeix una trampa. El cant del muetzí tampoc no destorba l’Abigail de la seva missió, continua encorbat sobre el manuscrit, tossut, minuciós, abstret. En els anys que ha fet d’escrivà, han passat per les seves mans tota mena de sabers, ara n’extreu un destil·lat amb aquests versos.

• •

2

—M’ha tornat a trucar!— La Fàtima havia entrat a la saleta brandant el mòbil. Els ulls li feien guspires, tenia la respiració agitada, les galtes enrogides. Estava exultant.

La Mariam i la Jackie, assegudes davant dels seus respectius ordinadors, van deixar la feina i van girar-se cap a la fornera per atendre-la, expectants.

Li havia trucat altre cop l’home de la veu interessant, i aquesta vegada havia sigut premeditat. Li havia dit que no s’hi havia pogut resistir, que feia dies que es moria de ganes de tornar a parlar amb ella. Que hi havia pensat, que l’havia imaginat...

—Quina barra! Què s’ha cregut, aquest? —va saltar la Mariam—. Ho veus? Com que li vas donar peu, pensa que ets una fresca. Ara vol... vol... Ja ho saps, el que vol. Li hauries d’haver penjat el telèfon la primera vegada. L’hauries d’haver tallat d’entrada.

La Fàtima va enrojolar-se encara més i va abaixar la vista.

La Jackie va intervenir.

—No t’esveris, tu ara, que tampoc n’hi ha per tant. Només han parlat... De moment. —I va picar l’ullet a la Fàtima.

Però la Mariam n’estava, d’esverada. Coneixia les rauxes de la Fàtima. Les coneixia i les temia des de petita. Les dues s’havien criat juntes al barri, a les dues els faltava un progenitor: a la Mariam, la mare, a la Fàtima, el pare. Les dues havien jugat a ser germanes: la Mariam era la gran, l’assenyada, la poruga; la Fàtima era la imprevisible.

—Així es comença, donant confiances a un desconegut —va reblar la Mariam.

—Sí, sí, així comencen moltes relacions: primer es xerra una mica, un altre dia una mica més... —va aclarir la Jackie com qui parla a un nen.

La Fàtima, sense dir res, es mirava sorruda el mòbil mentre les dues amigues exposaven els seus arguments. Feia calor, el baf que provenia d’escàners i ordinadors augmentava la temperatura de la saleta i amarava de suor els rostres de les tres noies. La veu del muetzí va penetrar per les escletxes de les finestres tancades.

La fornera va remoure’s i es va alçar.

—Me’n vaig, que la mare sempre diu que perdo hores aquí —va afirmar en un to clarament dolgut.

Les disquisicions entre les dues escanejadores sobre com s’han d’iniciar les relacions, i quins haurien de ser els canals i les vies «normals» , encara van durar força estona malgrat haver marxat la interessada. Sovint, quan la Mariam mantenia aquesta mena de converses amb l’americana, s’admirava del punt de vista de la Jackie: ho veia tot tan senzill... Al seu costat, ella se sentia feixuga, recargolada.

La supervisora, requerint la Mariam de nou per portar el te al despatx del director, va acabar de cop amb les especulacions de les noies sobre els assumptes de parella.

Pensant-hi, la Mariam va bullir aigua al fogonet del quartet de les escombres.

Pensant-hi, va pujar les escales i va recórrer el passadís.

En acostar-se al despatx, la va sobtar sentir crits que provenien de l’interior. Va aturar-se, temorosa, i va parar orella. No podia comprendre què deien, discutien en la llengua dels tuaregs, només entenia alguna paraula aïllada, dita en francès.

Molt cohibida, va donar uns cops suaus a la porta en un moment que va intuir que la veu del director demanava calma. La conversa es va extingir quan ella va entrar i, durant uns segons, a la sala només van ressonar els gotets xocant entre si sobre la safata.

La Mariam va afanyar-se a servir el te a cadascun dels sis homes amb turbant que, amb posat adust, evitaven mirar-la. El director la resseguia amb un esguard preocupat. Els ventiladors del sostre i les finestres obertes al pati no aconseguien escampar l’aire tens i reescalfat de la sala.

Va fer-se fonedissa amb la safata sota el braç tan ràpidament com va poder i, quan va tancar la porta darrere seu, persistia un silenci que tallava com un ganivet.

—Buf! Hi ha una mala maror a dalt —va comentar la Mariam quan va tornar al seu lloc davant l’ordinador—. Aquests no parlaven pas de manuscrits, feien unes cares...

La Jackie va mostrar-se interessada.

—Què deien?

—No els he pogut entendre bé, parlaven amazic.

L’americana va arrufar el nas. Va abaixar la veu.

—Sí, sembla ser que els tuaregs estan revoltats. Es veu que al nord del país hi ha hagut enfrontaments amb l’exèrcit.

—Sempre n’hi ha hagut, al nord, de batusses entre grups tuaregs i l’exèrcit —va fer la Mariam arronsant les espatlles—. Allò és terra de ningú... Millor dit, és terra dels tuaregs, només ells saben viure al desert.

Ho va dir sense esma, com si tant li fes.

Va seure amb un esbufec avorrit. La pantalla negra li reflectia el rostre grassonet. «Cada dia t’assembles més a ta mare», li deien les ancianes del barri. Però ella no en tenia cap, de record de la mare. Potser alguna olor, alguna sensació perduda en els plecs del cervell, poca cosa, era massa criatura quan va morir. Sabia quin aspecte tenia per la imatge de casament que el pare tenia penjada a l’habitació. I sí, s’hi assemblava molt. Compartia els gens de galtes molsudes, llavis gruixuts, la pell ben fosca.

Va moure el ratolí i a la pantalla va aparèixer la plana que estava escanejant abans que entrés la Fàtima, un tractat d’àlgebra. Va obrir la tapa de l’escàner i va canviar de pàgina. Ho va fer per inèrcia, els gestos eren curosos però mecànics, fruit de més de tres anys de feina i desenes de manuscrits digitalitzats. Va situar la nova pàgina i va tancar de nou la tapa, va clicar per donar l’ordre d’escanejar el document. L’aparell va començar a brunzir, monòton.

Mentre la imatge s’anava formant, la Mariam va fer una ullada al carretó de manuscrits. De nou li va cridar l’atenció la capsa menuda del volum de poesia andalusí. Va agafar-la. La va olorar. La cola li portava records d’infantesa. De menuda, la deixaven voltar pel taller de restauració de la biblioteca i s’hi passava hores. Jugava amb els retalls de cartró, amb les restes de pell per a les cobertes, s’empastifava els dits amb la cola.

•

Zoubida, la llaminera. Granada, 1493

Plora mentre l’embolcalla amb el mocador de lli. Sanglota mentre el desa al bagul. Maleeix la sort que l’obliga a marxar de Granada quan el colga amb les túniques preferides.

L’Abigail no els acompanya. És vell per tornar a començar, diu, i està massa cansat, massa decebut. Dies enrere va entregar, perquè se l’endugués, el seu llibre a la Zoubida. «Pren-lo», li va dir amb la veu esquerdada i acaronant-li la panxa voluminosa, «conserva’l i, quan sigui l’hora, dóna’l al teu fill i que aquest el llegui al seu».

La Zoubida tanca el bagul angoixada, la por se li ha arrapat al cos com una heura vigorosa i l’ofega. Per calmar l’ansietat agafa un pastisset d’ametlles i mel de la safata que té a la vora, l’engoleix. En pren un altre, el devora. Amb un tercer als dits, seu als coixins i mira el carrer a través de la gelosia: un vell pela figues de moro sota un rafal apedaçat, les obre en quatre grills i les disposa sobre el caixó de fusta que li fa de taulell; els fruits, vistos des de dalt, semblen roses roges. Un ase es nega a caminar, el seu amo l’estova amb un bastó prim; les dones van a comprar, els homes a la feina, uns nens juguen al costat de la font...

No sembla que tot s’hagi trencat, però res no és igual des que el Sultà va abandonar l’Alhambra.

Un bellugueig dins la panxa fa remoure la Zoubida. Amb les mans, l’escolta. Es dirà Yusuf. O Jasmine, si és nena. Naixerà en una ciutat desconeguda. Hauran de creuar les fosques aigües de l’estret i viatjar en caravana cap a la ciutat de Fes, allà viuran una vida que no se sap imaginar i que ella ara tem. En Yusuf, o la Jasmine, dóna puntades, la mare emet un altre sanglot subjectant-se el ventre.

• •

Taula

L’autora

L’obra

dedicatòria i cita

inici

1

Abigail, el copista. Granada, 1480

2

Zoubida, la llaminera. Granada, 1493