Aquesta edició ha estat traduïda amb una ajuda de la Generalitat Valenciana

Reservats tots els drets.

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només pot ser duta a terme amb l’autorització dels titulars, tret de les excepcions previstes per la llei. Adreceu-vos a CEDRO (Centro Español de Derechos Reprográficos) si necessiteu fotocopiar-ne o escanejar-ne algun fragment (www.conlicencia.com; 917 021 970 / 932 720 447).

Títol original: Un señor elegante

© Suso de Toro, 2021

Drets d’edició negociats mitjançant Asterisc Agents

© Traducció: Eduard del Castillo Velasco, 2021

© mesllibres.cat (Animallibres Editorial, SL)

Apartat de correus 6141

08080 Barcelona

www.mesllibres.cat

Disseny de la col·lecció: Estudi Miquel Puig

Coberta: Pere Fuster

Composició digital: Pablo Barrio

1a edició: febrer, 2021

1a edició en format electrònic: febrer, 2021

ISBN: 978-84-17353-31-5

Un senyor elegant

Suso de Toro

Traducció del gallec d’Eduard Velasco

Els documents que es reprodueixen en aquest llibre són reals i els fets que s’hi relaten van passar; la interpretació dels personatges, de les històries i el relat sencer és responsabilitat exclusiva de l’autor.

«És el més fort qui no necessita ningú.»

Ficcions de l’interludi
Fernando PESSOA

«Si soc jo l’heroi de la meva pròpia vida o si qualsevol altre m’ha de substituir, ho diran aquestes pàgines.»

David Copperfield
Charles DICKENS

Preludi

«Continuo investigant per a la novel·la (fa dos dies vaig estar amb els Baltar: molt interessant). Em sembla que serà un bon llibre.» Un apunt en el meu quadern de bitàcola del diumenge 11 de juliol de l’any 2004.

En aquell moment em documentava sobre com era la vida a la meva ciutat i sobre el que havia ocorregut pels volts de 1936 per a una novel·la que vaig publicar dos anys després, Home sense nom. Mai no he aconseguit saber si va acabar sent «un bon llibre», com pretenia quan el vaig escriure.

En aquella fase de cercar els escassos documents llavors accessibles i parlar amb alguns supervivents, em va aparèixer un parell de cops, entre els noms de les persones afectades per la repressió, el primer cognom de Rafael Baltar Tojo, un catedràtic i arquitecte amb qui tenia tracte. Li vaig preguntar, amb tanta discreció com vaig poder –sabia que era un tema incòmode per a totes les famílies– pels possibles càstigs soferts, i em va respondre proposant-me una reunió amb més membres de la família, cosa que em va sorprendre i que gairebé em va cohibir.

Va organitzar aquella reunió a casa seva. L’ambient era grat i, així que vaig obrir la boca per fer alguna pregunta, va sorgir una torrentada d’anècdotes i d’evocacions familiars que em feien somriure. Estava desconcertat, perquè el que aquelles persones tan amables explicaven no tenia res a veure amb les coses que ja sabia, amb els horrors en què jo anava furgant. Fins i tot quan apareixien incidències desagradables o doloroses, eren narrades sense dramatisme. Vaig haver de demanar excuses: aquelles històries tan amenes no eren el que jo cercava i, a més, no volia introduir aquell relat d’anècdotes de la seva història familiar en un llibre tan fosc com el que anava embastant.

En aquell moment, no vaig poder comprendre com podia ser que una família que havia patit represàlies en la generació anterior, amb tot el que això condiciona sempre la generació següent, pogués mantenir aquella relació tan poc dramàtica amb el seu passat. La història que aflorava d’aquella família escapava al tòpic i a les meves expectatives prèvies. De fet, aquella ambigüitat fou una cosa que em va intrigar i que encara m’intriga mentre vaig escrivint aquest llibre, i no sé pas si aconseguiré comprendre-la del tot un cop l’hagi enllestit. Llavors, vaig dir una cosa com: «Aquesta família té una història que vol ser explicada, però jo ara tinc una altra cosa entre mans, un llibre molt tètric, i no mereix ser-hi».

Vaig oblidar completament les anècdotes desordenades que em van relatar aquella tarda, fins i tot en vaig perdre l’enregistrament, cosa que no és gens estranya en mi. Van passar els anys i sempre m’havia quedat la consciència que tenia un cert deute amb aquella família, però un guarda remordiments per tantes coses que no podria pas reparar-les totes. I donava per descomptat que aquella era una de les que no tenien reparació.

Tanmateix, soc aquí.

El dia 2 de juny de 2019 vaig fer aquest altre apunt que ara recupero: «Vull començar les feines del llibre dels Baltar. La novel·la l’hauria de poder anar fent en paral·lel i amb temps i calma». És la primera referència que trobo en els meus diaris sobre aquest llibre. Entre aquests dos apunts, aquella família que vaig trobar quinze anys enrere no és la mateixa; jo continuo aquí, però aquell Rafael –i, com ell, altres membres de la família que van ser aquell dia a casa seva– ja no hi és i a aquella família li han succeït coses que jo desconeixia quan em vaig posar amb aquest llibre.

Jo escrivia una novel·la nova i vaig pretendre escriure aquest altre llibre en paral·lel com un projecte que em suposés menys concentració i menys feina; al cap i a la fi, a diferència del que passa amb la literatura de ficció, aquí la imaginació no hi havia d’intervenir especialment, només hauria d’anar teixint els fets que aniria coneixent, així pensava jo. Un no sap mai com serà el llibre que comença.

Sé com va començar: un dia vaig acudir a la inauguració d’un museu dedicat a l’obra del pintor Carlos Maside i en vaig sortir amb alguna cosa que no em va deixar de rondar pel cap.

Entre molta gent que vaig saludar, vaig trobar-hi tres persones de la família Baltar.

«No sabia que éreu marmessors de la voluntat de Maside, de fer que la seva obra romangués a Santiago», vaig comentar a Juan Ramón, un d’ells. «Com que no ho sabies?», em va respondre. «L’obra de Maside, o una part, a partir d’ara, amb aquest petit museu, ja queda a la ciutat. Assistir a aquest acte com a marmessors de la seva voluntat era un deure de Baltars. Els Baltar també vam ser marmessors del pare de Castelao i de les seves germanes.» Em va sorprendre que parlés d’un deure familiar. «Sou a tot arreu. La vostra família m’apareix aquí i allà quan reviso les coses que m’interessen del passat, però és com si no tingués un lloc propi, com si fos una remor confusa o estigués allà al fons en una penombra», vaig dir-li.

«I tu la saps, la història de la fugida de l’oncle Antonio pel port de la Corunya?» I me la va explicar en un moment mentre bevia un vi blanc i agafava algun canapè dels que havien servit a la inauguració. Un d’aquells episodis dels quals es diria: «Sembla la seqüència d’un film». En aquell moment, però, jo estava amb els meus propis projectes literaris i vaig deixar passar aquella possibilitat que m’oferien. «La vostra família té una història que demana i hauria de ser explicada, però jo ara no ho podré fer.» Vaig excusar-me i ens vam acomiadar, vaig anar-me’n com fugint d’aquella història. En aquell moment, no em vaig poder parar a pensar que acabava de repetir una cosa que ja havia dit quinze anys enrere. La història d’aquella família se’m tornava a aparèixer i me’n tornava a escapolir.

Vaig marxar d’allà confús pel brogit de tanta gent saludant, pels tres gots de vi blanc sense haver menjat res i també per aquell esquer que m’havien deixat caure a l’oïda. Estava ocupat amb un altre llibre, no em podia endinsar en aquella història, però allà hi havia una matèria narrativa que em cridava.

Em cridava tant que, després de dos dies durant els quals em va anar burxant per dins, vaig acabar per dir en veu alta mentre baixava l’escala de casa: «He d’escriure aquesta història». Així que, com aquells Baltar, jo també he sentit que tenia un deure, el deure d’explicar això. Faltaven persones, faltaven veus, faltava memòria, han passat els anys i tot es gasta; així i tot, ho he intentat fent aquesta investigació.

Fa anys, Jaime Chávarri, autor d’aquell film absolutament únic titulat El desencanto, em va explicar que el que ell havia pretès havia estat gravar un documental sobre el poeta d’Astorga Leopoldo Panero, simplement. El que li va sortir fou un psicodrama, que com tot esdeveniment real és irrepetible, la implosió d’una família patriarcal. Aquell film sempre m’ha semblat una de les formes més radicals de l’art i sempre he envejat la capacitat de fondre art i vida o fer que l’art colpegi la vida per sentir-ne la ressonància.

Escriure un llibre sobre una família comporta riscos; escrivint aquest, hi ha hagut moments en què, encara que no he assistit a una experiència d’explosió del relat familiar, afortunadament, sí que he sentit que, tot cavant en la memòria, els cops feien estremir els fonaments de la casa paterna. He sentit que provocava sacsejades internes en la memòria familiar, aquelles pertorbacions incòmodes que eren l’anunci del naixement d’un relat nou d’aquesta família i l’emergència d’un personatge que se’m va fer fascinador i que se m’ha arribat a fer familiar i íntim.

És clar que, quan visites una casa tancada, les teves pròpies passes aixequen figures del silenci i de les ombres i no saps ben bé quanta semblança tenen aquestes amb els que hi van viure i són recordats pels que els van conèixer. De fet, aquestes figures espectrals lluiten amb els records dels que són vius i recorden. Hem de conformar-nos amb aquests pàl·lids espectres, és l’única cosa que de debò aconseguim. Ja ho aviso.

Retrat de família

Ella sabia que, en el moment en què em permetés explicar les seves històries, aquestes es convertirien en meves.

The Lost: A Search for Six of Six Million
Daniel MENDELSOHN

Fuga

La fugida d’Antonio, Antón, la coneixes. L’has llegida fins i tot publicada, hauràs de cercar-ne alguna documentació més detallada, i que algú de la família te n’expliqui el relat o, més aviat, la seva versió dels fets. Del que saps, te n’ha quedat la imatge d’Antonio Baltar Domínguez a bord del transatlàntic Reina del Pacífico al port de la Corunya, on ja l’esperava la seva Mireya-Magdalena Dieste, que els durà a l’exili a l’Uruguai.

Antonio s’acosta a la borda i saluda amb una botifarra els falangistes que l’havien anat perseguint aquells dies. Va fer alguna burla més? De ben segur que els va dir alguna cosa, cabrons i fills de mala mare com a mínim. Tot i que aquests Baltar eren persones educades, qui sap. No li has d’atribuir paraulotes, és qüestió d’estil. Ningú mereixia ser assassinat, Antonio tampoc, va guillar i va fer ben fet. Antón era així, ho sabien tots a Santiago i a tot arreu per on va anar, decidit, desafiador, alegre, brillant. Republicà.

Aquell moment, aquesta mateixa estampa, és un moment esplèndid de la seva carrera al llarg de la vida, algú que fa un salt net per damunt d’una tanca sense perdre el somriure i, en acabat, xiula amb les mans a les butxaques dels pantalons esportius. Com feia quan passejava per Vilagarcía, ric i esportiu, ell, arribat de la Residencia de Estudiantes de Madrid, vestit amb els pantalons de maó de mariner de Rianxo, desconcertant els «pollo pera» feixistes. Així és Antonio, desafiantment alegre, ofensivament lliure. No pots evitar pensar que, en ell, hi ha alguna cosa, o molta, de noi, d’home immadur.

Encara no disposes de tota la informació per explicar aquest episodi que, a la força, haurà d’ocupar el seu lloc en el llibre, ja n’aconseguiràs els detalls. Però hi ha alguna cosa, aquí, que no et satisfà, i no t’atreveixes gaire a dir-ho, ni tan sols dintre teu. I saps què és, ve d’aquest fons lúgubre i moralista que tens a dins. Has conegut en detall els patiments dels seus companys de generació, les millors persones de la seva ciutat assassinades, fins i tot el que van patir aquells que van sobreviure, la misèria que fou haver de viure sota el comandament dels assassins, i no acabes d’encaixar del tot, en aquell temps de terror, aquella alegria olímpica tan d’Antonio, pel que es veu, en l’estampa de la seva fugida. Les coses que ja saps d’ell, però, són totes admirables, no pots tenir cap dubte que és «dels teus». Ho és, i dels més brillants, a més a més. No has d’aprofundir en aquest angle de la seva personalitat que no t’acaba de fer el pes, perquè la seva afirmació de la vida és, precisament, el triomf davant dels tristos i els canalles. Segurament, aquest aspecte seu sigui el millor del personatge.

No n’has de tenir cap dubte. Però has d’inserir la seva història en la història global d’aquells altres personatges de la família Baltar, sembla que d’un perfil menys èpic o més discret. I tampoc no t’acaba de convèncer un episodi així perquè promet un llibre d’aventura o d’acció, cosa que, segurament, no serà aquest llibre que encara no saps en què es convertirà.

Et demanes: «I si començo per la nena que toca el piano del besavi?». Aquest, en cert sentit, podria ser un començament, perquè quan et van explicar allò del piano i la nena immediatament vas comprendre que transmetia una imatge de continuïtat familiar graciosa i infreqüent.

El piano d’un dels personatges, don Ángel Baltar, que acaba sent cedit, diverses generacions i cent anys després, a l’Escola de Música on una rebesneta fa els estudis de piano. És clar que després preguntes si la nena assajava, concretament, en aquell piano i t’expliquen que no, que és un piano que de seguida es desafina, amb tecles de marfil i que resulta molt dur de tocar per als intèrprets d’avui o alguna cosa així, que tu no entens bé el que t’expliquen perquè, al cap i a la fi, ni saps tocar el piano ni en saps gens, de música, aquesta és la veritat. Encara més, et van precisar que la nena no toca el piano, toca el violí. Així que aquella estampa de la nena asseguda al piano és falsa, i tu confies la força del llibre a una recerca que vagi descobrint els fils veritables de la vida i t’acabi oferint l’argument d’una història oculta.

Però, si això no fos una novel·la que pretén explicar una història veritable i fos un guió per a un film, de segur que començaries amb la nena asseguda davant del gran piano, amb les cametes que amb prou feines li arribessin als pedals. I amb les partitures de don Ángel, que et va dir un familiar que també les guarden allà. I quines partitures devien ser? S’ha de preguntar.

I així, doncs, no tens una manera elegant o efectista de començar, només dubtes. Serà un llibre d’aventura o d’acció o un llibre líric o una novel·la d’idees? Fugida o piano? O una altra cosa.

Figures en la penombra

N’hi va haver i n’hi ha, de dones, a la família Baltar; des del primer moment, però, apareixen per davant els homes, són ells «els Baltar». És a ells, a qui t’acostes, és d’ells de qui t’expliquen anècdotes, de dos d’ells hi ha llibres i articles publicats. Segurament perquè hi ha un xic d’èpica a cada anècdota, escassegen les escenes domèstiques, en les quals van viure en penombra les dones del seu ambient social. Aquesta serà, inevitablement, una història d’una família patriarcal. No en tens cap dubte.

I d’aquests tres Baltar que es deixen entreveure dins la boira del passat, Ángel, Ramón i Antonio, només vas ser veí i contemporani d’un d’ells, Ramón. Quan ell es mor, tu comptaves vint-i-cinc anys i et tenies per un home fet i ciutadà conscient, ja tornaves de les teves guerres i, justament, reprenies l’escriptura. I entens que és per aquí per on has de començar, pel més proper a tu d’aquests personatges distants. És l’únic que té descendència directa viva, de fet, van ser aquests descendents els que et van posar davant aquesta matèria per investigar i explicar, però curiosament és d’ell de qui hi ha menys informació escrita, és el més desconegut. O el més encobert.

«Don Ramón era un home summament correcte i afable, de curiositat cultural insaciable, burgès il·lustrat i cosmopolita, d’humor fi, de fonda estirp democràtica i d’intensa vocació universitària. La rigidesa política de l’Estat nacionalsindicalista va avortar una carrera de professor que hauria estat molt fructífera.»

Tornes a llegir el paràgraf. És el començament d’un text que li has demanat a Alfonso Álvarez Gándara, que va ser amic d’un dels fills de Ramón Baltar Domínguez. Així és com ell recorda Ramón, germà d’Antonio Baltar Domínguez, tots dos fills d’Ángel Baltar Cortés. En aquell moment ignores, ho sabràs més endavant, que aquest Alonso que t’escriu això era, a més a més, fill de Darío Álvarez Blázquez, un dels amics més estimats de Ramón. És un paràgraf ple del respecte i de l’admiració d’un jove universitari que visitava aleshores la casa del cirurgià. I tu vas veient que, amb això, serà difícil fer una narració que pagui la pena, és una figura molt respectable però sense brillantor i sense perfil. Una figura que pot resultar, simplement, conformista i burgesa, cosa que no agrada a la majoria dels lectors, que cerquen figures actives i inconformistes, i no cal dir que molt lluny de les lectores d’avui, que sospiten de les figures patriarcals i s’estimen més, per contra, les protagonistes femenines. Tens al davant una figura d’autoritat amb un únic angle atractiu, derivat d’un simple contratemps professional, es veu que li van impedir de continuar sent professor universitari.

Tu no recordes aquell home que fou veí de la mateixa ciutat en què vas néixer i has viscut, segurament en algun moment us vau creuar, però la diferència d’edat, d’ambient social, d’espais urbans, és molt gran. Aleshores mossegaves la vida per davant, per a tu el seu nom era un eco a la ciutat i ell un desconegut.

Li demanes a un amic teu, un dia que us creueu, per Ramón Baltar, saps que la seva família vivia al mateix carrer que els Baltar, a la Carreira do Conde. Què en sap, ell, quina impressió té d’aquell home, si el recorda… Ell alça la mirada com fem quan forcem la memòria, l’evoca i diu «don Ramón», sense més. «Un home important», afegeix. Ho diu amb un respecte indubtable i amb admiració. T’adones de la diferència a l’hora de referir-vos, ell i tu, a la mateixa persona. Per a tu és un personatge literari ara que t’has decidit a escriure aquesta història, el teu ofici és acostar-t’hi d’una manera absoluta, conèixer-lo i comprendre’l, tant que, per a tu, és Ramón, un personatge que encara no coneixes. T’has de fer amo de la seva figura. Per a tu no és «don Ramón» perquè no el vas conèixer, tu li has demanat per «Ramón Baltar», però per a qui el va conèixer, en aquest cas aquest amic teu, és sempre don Ramón.

De ben segur que, si l’haguessis conegut, no podries fer aquest treball d’imaginació que fas ara; si l’haguessis conegut n’hauries contemplat la màscara, la imatge que projectava en els altres aquell «home important» per a aquell nen que fou amic teu, i segurament també per als seus pares, i ara no faries recerques sobre ell. Escrivim literatura del que no sabem, per conèixer. I amb la literatura omplim els forats que hi ha a la vida tal com ens arriba.

Demanes al teu amic per què diu que era «important», i contesta, un altre cop la mirada distreta d’aquell que evoca, «era un home elegant. Un gran cirurgià». Comprens que tampoc en sap gaire, d’ell, era un veí il·lustre per a la seva família, al capdavall, però, ell és un parell d’anys més gran que tu i també ell era un noi i un jove quan Ramón encara vivia. Tanmateix, no hi ha dubte, don Ramón apareix en el seu record nimbat amb l’admiració de la seva gent gran. Encara no saps si és l’aura del poder social o una altra de nascuda del respecte personal. No ho veus gens clar.

Ramón serà una pedra amb què ensopegaràs per tirar el llibre endavant, sembla una pedra avorrida i obstinada en aquesta història familiar cap a la qual, finalment, t’has deixat arrossegar pel seu poder d’atracció.

Ja n’has llegit alguna cosa, de la saga d’aquests Baltar, i com que finalment vols escriure una història, ja saps que la figura del pare, Ángel, et proporcionarà força anècdotes i episodis i que la peripècia d’Antonio, el fill exiliat, rebel, actiu i emprenedor allà a l’exili, donarà impuls a una narració, i que al voltant seu hi ha tota una xarxa de personatges singulars. Ja has vist una fotografia de don Ángel, amb el seu bigoti i el tall de cabells prussià, i una altra d’Antonio amb la seva enamorada a bord del transatlàntic. Precisament, hi ha un llibre sobre Ángel i un altre sobre Antonio, hi ha una part de la feina de documentació que ja ve feta i la tasca consisteix en la recreació literària. Cerques informació a la Viquipèdia sobre l’altre fill, Ramón, i ni tan sols hi figura la data completa de la seva mort, mentre que sí que hi consten la del seu pare i la del seu germà Antonio.

Serà la figura de Ramón, precisament la que és més a prop teu, la que hauràs d’encaixar com puguis. Hauràs de buscar-li algun angle, algun mèrit més enllà de ser un home burgès i pare de família nombrosa, o trobar-li algun defecte que li doni humanitat.

És cert que, en aquest resum que et va enviar l’amic d’un dels seus fills, també s’hi inclou que va ser apartat de la universitat arran de la insurrecció militar del 36, com va succeir a uns altres. A hores d’ara, un ja sap que, a més, va ser detingut posteriorment, un episodi confús, però a aquestes incidències s’hi superposa tota la seva trajectòria professional de cirurgià brillant, de mèrit, amb premis i condecoracions oficials, de manera que els contratemps que hi devia haver no li van impedir de fer una carrera professional prestigiosa durant el franquisme. Sembla el perfil d’algú que va haver d’adaptar-se a la força a les circumstàncies del seu temps, el llarg franquisme, i ho va saber fer. La figura d’un conformista, finalment, que dona per fer una biografia acadèmica i no una novel·la.

No t’hauria d’amoïnar gaire, una novel·la es fa amb tot de coses diverses.

L’honor dels Baltar

I, ara que ja t’has posat a escriure-la, t’atures i et preguntes per què narres la història d’una família que no és la teva. Sobre la teva ja n’has escrit alguna cosa, sí, però, ¿quin és el sentit d’escriure sobre la família d’uns altres, sobre aquesta família, concretament? No és una pregunta qualsevol. No pots contestar. Això sí, constates que gairebé totes les novel·les que has escrit són històries de família, entra dins de la teva lògica d’autor. Però hi deu haver uns altres reclams en aquesta història que intueixes i no saps dir, encara.

Potser l’escriptor més indicat per investigar una família amb memòria de si mateixa és algú que gairebé no tingui memòria familiar pròpia.

També és interessant, per a tu, saber com s’estructura una família que se sent com a tal, com s’estructura una família patrícia. En aquell temps en què hi havia famílies patrícies a la teva ciutat, abans que es fragmentessin les estructures familiars o es confonguessin tant els perfils socials. És una contesta que et dones, no és cap resposta. Al capdavall, el que has d’investigar i explicar és la història d’una família concreta molt diferent de la teva.

Totes les famílies són diferents, és una cosa que aprenem quan ens fem adults.

Amb tot, en aquesta hi ha un tret peculiar, t’ho va deixar clar aquell Baltar que et va tirar l’esquer en què vas quedar atrapat quan va dir, aquell dia en la inauguració d’un museu: «Això era un deure de Baltars». Què significava, això? Una família en la qual el seus membres carreguen deures específics pel fet de ser de la família? I quins deures són aquests, deures d’honor, càrregues concretes? Aquests deures es transmeten per generacions? I quantes generacions abasten? És un destí, una condemna?

I, quan ja has fet alguna investigació i coneixes diversos assumptes relacionats amb aquesta família, finalment et decideixes a telefonar a un dels fills de Ramón Baltar. Així que ara acabes de trucar a un dels germans per concertar una cita i poder sentir-los les veus, vols que cadascun d’ells et doni fragments de memòria perquè tu en teixeixis, després, el que més s’assembli a un relat familiar. No saps què en sap, què en recorda ni tampoc què n’ignora cadascun d’ells. El que sí que saps és que desencadenaràs, en ells, un procés de rememoració.

«El magatzem de la ferreteria Villaverde!», va exclamar quan li vas proposar, per telèfon, el restaurant A Nave de Vidán com a lloc de trobada amb els germans. Ell coneixia la vida anterior d’aquell edifici abans no fos el restaurant actual, recordava quan van aixecar la nau per a magatzem i immediatament va fer un excurs parlant al telèfon. Reconeixes l’entusiasme de qui ha tornat de cop i volta a la infantesa de noi que comprava a la botiga dels Villaverde els hams per pescar escalos al riu Sar, quan estiuejaven amb els pares en una heretat propera, al lloc de A Amañecida.

Escoltes atentament la digressió sobre el lloc del restaurant on li proposes de veure’l a ell i els seus germans. Sents un gran respecte pels records dels altres, potser a causa de pertànyer a una família que no va donar valor a recordar, consideres que tot record és valuós i saps que el més valuós d’una persona, el més delicat i pròxim al seu món íntim, són els records.

Constates que, en aquest interlocutor, els records estan molt vius, com si fossin peixos agitant-se a tocar de la superfície de l’aigua que volguessin saltar enfora.

En aquest moment, també saps alguna cosa d’aquella casa familiar en què van transcórrer els dies d’estiueig de la família d’aquest cirurgià. Tal com saps tantes altres coses i històries d’aquesta família, soltes i variades, que se situen a diversos llocs, fonamentalment en una comarca que serà el territori d’aquesta història i que té el centre a Santiago de Compostel·la, però l’origen familiar és a la vila veïna de Padrón i el cor a la vila marinera de Rianxo, i s’escamparà per ciutats i viles de Galícia, d’Espanya i d’Europa i d’Amèrica. Des del principi comprens que els llocs són importants en aquesta història que es desenvolupa en el temps i en l’espai. Et demanes si hauries de traçar un mapa que t’ajudi en el viatge pel relat per no perdre’t. Un arbre genealògic, també?

Hi ha una cosa que pots escriure aquí però que, tanmateix, encara no pots verbalitzar ni dir en veu alta, i molt menys dir-la a qualsevol d’ells, aquesta història de la seva família, això tan particular, ja és també una història teva. Hauria d’haver-hi un verb per dir que una cosa o algú entren a formar part del nostre món, que el fem nostre, «anostrar» val per al plural i «amevar» hauria de ser per al singular. A hores d’ara, encara no fa dos mesos que treballes i ja has fet un camí que no és només de la imaginació, es tracta d’aquella identificació tan íntima amb els personatges que només coneix qui escriu ficcions.

Però això no és una ficció, ¿oi? Vol ser novel·la, però no pas ficció.

No hi ha fotografia. Hi ha fotografia

De manera que has decidit començar la història amb la fotografia que se’t va ocórrer fer, amb el telèfon, als germans aquell dia al restaurant, aquesta imatge et podria inspirar un començament. Són els tres homes dels sis germans vius que queden dels dotze fills de Ramón Baltar Domínguez i Emma Tojo Sieyro, les tres germanes no hi van ser per raons de distància. A la fotografia hi faltaran aquestes germanes, les dones quedaran «fora de pla», per ara.

Tampoc no en saps res, d’Emma. Tal com es pot esperar d’una dona que va viure sent xicota, muller i mare, no hi ha cap biografia d’ella. A la xarxa, la trobes esmentada a l’hemeroteca de l’ABC, a la secció «Ecos de sociedad», com a mare i padrina de casament d’un dels seus fills al temple de l’Esperit Sant del Consejo Superior de Investigaciones Científicas, a Madrid, 1966. Figura com a «doña Emma Tojo Sieyro de Baltar, madre del novio». La notícia del casament és entre les dels enllaços de «Llanza y Domecq-Primo de Rivera y Urquijo» i «Trocoli González-Corral Ruíz Zorrilla». També apareix a El Compostelano, un diari desaparegut, anunciant cada fill o filla que tenia. Assumeixes que no trobaràs un lloc per a ella en aquesta història, segur que també acabarà quedant «fora de pla».

L’endemà de la trobada amb els germans, vas seure a escriure i vas buscar a la memòria del mòbil aquella fotografia que havies fet, i va resultar que la fotografia no hi era. La teva falta de destresa en l’ús dels aparells digitals; sens dubte, no hi ha màgia pel mig, només falta de destresa. Una llàstima. Tanmateix, no pots deixar d’intuir que aquesta absència és apropiada, perquè ells no són els protagonistes d’aquesta història, són únicament portadors de missatges i records, heralds d’un passat que has d’imaginar. Fins i tot poden ser obstacles per conèixer la història, poden tenir records confusos o errats, poden explicar coses que et desviïn del fil de la història que vols construir, o ocultar voluntàriament o involuntària la naturalesa vertadera dels fets…

No, no han de ser pas ells, els protagonistes. Està bé que en prescindeixis, d’ells, al llibre, no en són els protagonistes i són vius, a tu el que t’interessa són els fantasmes. Els fantasmes que t’has d’esforçar a imaginar són diversos, fonamentalment aquests tres homes, Ángel Baltar Cortés, Ramón Baltar Domínguez i Antonio Baltar Domínguez. I, capbussat en aquestes històries com ho estàs ara, per a tu ja tenen més perfil i més vida imaginària aquests que ja no viuen que no pas els vius a qui interrogues.

La falta d’aquesta fotografia et duu a cercar, entre el munt de llibres i papers que remenes, una altra fotografia familiar que vas trobar fa dies, són aquells tres homes, el pare i dos dels germans, Ángel, Ramón i Antón.

En el moment de la fotografia, 1919, el pare, Ángel, té cinquanta-un anys, Ramón en té disset i Antonio, tretze.

Don Ángel està assegut en una posició de confiança, plenitud i autoritat patriarcal. Dempeus i darrere, els dos fills mascles. Ramón, amb ulleres, vestit i corbata, té una expressió d’home ja fet i mira de fit a fit la càmera, i Antón, malgrat la jaqueta de vestit amb calça curta, encara té una mirada de noiet curiós dirigida cap a un cantó, esperant el moment de sortir de la fotografia. No sabem cap a qui o cap a on mira. Com si llavors ja fos allà la promesa d’una fuga cap a un cantó de la història i de l’ordre familiar previst. Un vaixell transatlàntic que l’espera.

I et demanes on paren les germanes, on són les dones en aquella fotografia, de nou absents en el retrat d’aquests tres homes. On és la senyora Isabel, la mare, on són María, Isabel, Ángela, Carmen i Elisa. Et reafirmes en la intuïció, no pots estar-ne del tot segur, encara, que aquesta fotografia dels tres homes és el nucli, el moll, de la història que has d’explicar. Saps prou bé que els plans de les famílies patriarcals s’han definit sempre pels destins dels homes. Així i tot, també saps que la vida transcorre veritablement «fora de pla» i aquesta imatge estàtica no t’ofereix una arrencada per a la història.

Per on comences, doncs, aquesta història de la qual, per ara, només tens imatges, fotocòpies i seqüències trencades?

Repasses la conversa del dia anterior al restaurant, moltes anècdotes i rialles. Recordes alguna cosa de la carta del restaurant, entre altres plats oferia «sardinetes de Rianxo». Allò va despertar en els germans, immediatament, l’evocació del lloc, Rianxo; i, associat, el d’un altre lloc, Tanxil. Des del moment en què van aparèixer les sardinetes de Rianxo, Tanxil ja va estar present en la resta de la llarga conversa a través de les anècdotes. «I saps que Tanxil ens va ser requisat i va estar ocupat perquè hi estiuegessin Millán Astray i la legió? Ja t’ho explicarem. I saps què va passar amb les Castelao…?» I van aparèixer les emocions, el paradís perdut, un lloc on tornar, potser, un lloc on desaparèixer a la fi… Tanxil. El lloc de la parròquia de Rianxo al capdamunt del qual aquell patriarca assegut de la fotografia va alçar una mansió davant del mar de la ria d’Arousa. Tanxil. Tanxil és, encara, el nom de l’embarcació d’un d’ells, per preservar i allargar l’encís d’un lloc i un temps a través de les generacions.

Hauries de començar aquesta història, penses, per aquest nom delicat d’un lloc, d’un somni i d’un paradís perdut, vols que et parlin, deixar-los parlar. Vols que t’expliquin, deixar-los explicar, perquè quan es remunten a aquell temps d’infantesa expliquen amb alegria. Hauries de començar el llibre per l’alegria. No sempre es pot.

Les circumstàncies

Qui coneix millor la intensitat i la brillantor d’un somni és qui pensa que ja l’ha perdut per sempre. Antonio és lluny. Antón, aquell noi que sembla ser i no ser dins d’aquell retrat del pare i els dos fills, ja a l’exili, amb un oceà pel mig i trenta-un anys després d’haver posat per a la fotografia, el gener de 1950, està assegut davant la màquina d’escriure al seu despatx de la consulta mèdica a Chos Malal, Neuquén, al peu dels Andes argentins.

«A Chos Malal (5.000 habitants mal comptats) no hi ha cap diari ni revista. No hi ha bugaderia. No hi ha cases de bellesa per a senyores.» És clar, quan escriu això, que Antonio pensa en la seva muller, Mireya Dieste, que el va acompanyar fins aquí, un lloc tan apartat de Buenos Aires, dels cercles més o menys sofisticats d’aquell ambient que van deixar a la capital exiliats espanyols establerts amb carreres professionals. Aquesta altra fuga d’Anton, sempre amb la seva muller de bracet, l’estimada joveneta de caràcter complicat, una història d’amor en marxa, tota la seva vida va ser moure’s d’una banda a l’altra a la recerca d’un lloc per a ell que tal vegada no existeix.

Escriu, el 1949, al seu germà Ramón, que es va quedar a Santiago:

«Quan vam sortir de Buenos Aires, ja fa una mica més d’un any, ho vam fer més aviat amb el propòsit de descansar una temporada i sense saber que l’allunyament s’acabaria allargant tant. Confirmem, després d’estar-nos aquí, que havíem estat sotmesos a una sèrie de petites causes d’irritació derivades de la feina intensa, desordenada i mancada de contingut íntim a què obliguen les característiques especials de Buenos Aires, i dependents també de les moltes altres petites obligacions extraprofessionals, de tipus social, etc., que ens absorbien temps i energia. Confirmant-ho per contrast amb la vida de ritme lent i de puresa climàtica d’aquests paratges, on d’altra banda s’oferien també possibilitats de feina per a mi, vam anar quedant-nos insensiblement lligats per una fàcil sensació de benestar que encara ens dura. […] El clima, una mica fred en aquests mesos d’hivern, és saníssim, cosa que, a part d’haver-ho comprovat en nosaltres mateixos, que ens sentim esplèndidament àgils i forts, demostren els genets i amazones que cavalquen drets i ferms, amb setanta o vuitanta anys, sobre els seus records».

Un fragment que té precisió i claredat, i fins i tot netedat, perquè el full no té cap guixada, i també aquest últim afegit literari, «cavalquen sobre els seus records». Es pot pensar si aquesta argumentació sobre el clima saníssim no respon a un desig de convèncer-se ell mateix o d’argumentar-ho als altres per explicar una decisió difícil de comprendre.

La colònia d’exiliats i emigrats de Buenos Aires és un món dens d’individualitats molt autoafirmatives i de conflictes creuats, abraçades sentimentals, persones ferides que, a més de patir les dificultats derivades d’haver deixat vides enrere i haver de començar de nou a construir-ne unes altres, pretenen negar l’avançament definitiu de la desesperança. «El 1936 va començar al món un període de violències.» En aquell moment de 1950, ja fa cinc anys que s’ha acabat la guerra a Europa, i les potències occidentals, el Regne Unit i els Estats Units, renuncien a tombar el règim de Franco, prefereixen entendre-s’hi, acceptar-lo i sostenir-lo. En aquell temps sense horitzó és quan Antón Baltar Domínguez, de quaranta-tres anys, i Mireya-Magdalena Dieste Fernández, de trenta-un, sense fills i a causa dels conflictes particulars de cadascun d’ells, d’aquelles «petites causes d’irritació» que no concreta i que t’impedeixen comprendre i valorar l’origen de la seva situació, cerquen un descans, «tot just comencem a respirar aquest aire i a veure aquests cels» de la gran ciutat: «Buenos aires no sembla pertànyer al país, sinó ser un tumor o una producció patològica amb un poder nefast per als seus habitants». Sens dubte, Antonio va marxar d’allà fastiguejat i ofès, també lúcid.

En la mateixa carta informa que Rafael Dieste, l’escriptor i amic d’infantesa dels germans en les vacances dels Baltar a Rianxo, i la seva esposa, Carmen Muñoz Manzano, que havien marxat a l’exili per la frontera catalana, són a París, on pensen quedar-se una temporada. És evident que tant Antonio i la seva esposa com el matrimoni Dieste Muñoz són exiliats, però també disposen de recursos econòmics i professionals, de suports d’amistats i familiars que altres de condició social més humil no tenen.

Tanmateix, abans de marxar de Buenos Aires a Chos Malal, un dia, al cafè Richmond del carrer Esmeralda, Antonio va adduir una altra motivació, que «el metge ha de servir on faci falta. A Buenos Aires deu haver-hi un metge per cada tres-cents habitants, mentre que a molts llocs de l’Argentina no arriba a haver-n’hi un per cada mil quilòmetres quadrats. Sempre he tingut l’anhel d’acabar sent metge rural a la meva terra, i ara se’m presenta l’ocasió de ser-ho en aquesta on he trobat pa i llibertat». Ho va explicar més tard Isaac Díaz Pardo.

Ja és de nit i ja ha passat consulta als minaires i les seves famílies, indis araucans i mestissos xilens. Sens dubte, d’aquest episodi en podem treure la impressió que Antón Baltar, aquest home que pertany a una família rica allà al seu país d’origen, que va aconseguir escapar d’una mort segura en una fugida que feia temps que preparava, home culte i metge que va aconseguir revalidar a l’exili el seu títol de metge i de doctor, admira el sacrifici o el tempta l’emulació de la santedat.

Ell cita un referent també en aquell exili argentí, Leoncio Virgós, president dels socialistes de Santiago que no tenia diners per revalidar el seu títol de metge i només està autoritzat a exercir a la Patagònia per sota del paral·lel 42, on es permet de fer-ho als estrangers. Virgós va haver de fugir i abandonar la dona i els fills a Santiago, i ara és considerat un sant per la gent tan pobra i necessitada que atén allà, a l’allunyada i immensa Pampa. Sant i pobre és com es mor al cap de dos anys d’haver arribat exiliat a aquella nova terra, i per a Antón deu ser, si fa no fa, com un dels seus referents morals. «Aquest home sí que es va portar com un sant amb la gent modesta entre la qual va anar a parar i entre la qual va morir-se completament sol i oblidat per tots el que un dia el van envoltar. Quan vaig ser a Santiago l’any 56 ningú no sabia que hagués existit el professor Virgós.» La memòria havia estat esborrada de manera terminant, violenta, i el cos social era un somnàmbul mutilat.

I, quan rep la visita d’un dels seus amics de l’exili, el pintor Luis Seoane, acompanyat de la seva dona, Maruxa, aquest es queda encisat pels paisatges, en dibuixa esbossos i farà diverses sèries de pintures del lloc. Després, admirat pel que viu Antón, escriu a un altre amic pintor, Carlos Maside, supervivent allà a la Compostel·la recordada: «Antonio Baltar és en aquest ambient un heroi com no se’n pot tenir notícia a Europa». Heroi o sant laic, ¿què devia voler ser Antón?