Reservats tots els drets.

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només pot ser duta a terme amb l’autorització dels titulars, tret de les excepcions previstes per la llei. Adreceu-vos a CEDRO (Centro Español de Derechos Reprográficos) si necessiteu fotocopiar-ne o escanejar-ne algun fragment (www.conlicencia.com; 917 021 970 / 932 720 447).

Títol original: Veba Geceleri

© Orhan Pamuk, 2022

© Traducció: Xavier Gaillard Pla, 2022

© mesllibres.cat (Animallibres Editorial, SL)

Apartat de correus 6141 - 08080 Barcelona

www.mesllibres.cat

Disseny de la col·lecció: Estudi Miquel Puig

© Coberta: Bosphorus/Syolacan/Getty Images

Composició digital: Pablo Barrio

1a edició: març, 2022

1a edició en format electrònic: març 2022

ISBN: 978-84-1358-340-2

Nits de pesta

Orhan Pamuk

Traducció del turc de Xavier Gaillard Pla

«Quan el perill s’està aproximant, dues veus criden el cor de l’home amb una mateixa força: una demana, molt raonablement, que es reflexioni sobre la naturalesa del perill i la forma d’evitar-lo. L’altra, amb més raó encara, diu que és massa desagradable, massa dolorós, pensar en el perill quan hom no ho pot prevenir tot i salvar-se, de manera que és molt millor donar l’esquena a les coses desagradables fins que arribin, i pensar en les agradables.»

Lev TOLSTOI, Guerra i Pau

«Cap dels escriptors de la nostra època s’ha bolcat a escriure una història real sobre el desastre de la pesta investigant aquests documents i comparant-los els uns amb els altres.»

Alessandro MANZONI, Els Promesos

Vull donar les gràcies al meu amic historiador Edhem Eldem, que em va fer suggeriments i em va proposar esmenes mentre enllestia aquest llibre.

O. PAMUK

Pròleg

Aquesta és tant una novel·la històrica com història escrita en forma de novel·la. Tot narrant els sis mesos més intensos i traumàtics viscuts a l’illa de Minguer, perla del Mediterrani oriental, he optat per incorporar a la història d’aquesta terra que tant estimo el meu propi relat vital.

Investigant els esdeveniments que van tenir lloc a l’illa durant l’epidèmia de pesta de l’any 1901, vaig anticipar que la historiografia no seria suficient per entendre les decisions subjectives preses pels protagonistes d’aquest període breu però dramàtic, i que es comprendrien millor amb l’ajuda de l’art de la novel·la, i així doncs vaig proposar-me combinar ambdues formes.

Els lectors no haurien de pressuposar, però, que el meu punt de partida fos aquesta mena de problemàtica literària intel·lectual. En primer lloc, van arribar a les meves mans unes cartes l’absoluta riquesa de les quals he intentat traslladar al llibre. Em van demanar que preparés per a publicació, afegint-hi comentaris, 113 cartes que la Pakize Sultan,1 tercera filla de Murat V, el trenta-tresè sultà de l’Imperi otomà, va escriure a la seva germana gran, la Hatice Sultan, entre 1901 i 1913. El llibre que esteu a punt de començar a llegir fou en un principi el «prefaci de l’editora de la publicació» d’aquestes cartes.

El prefaci es va anar allargant i diversificant a través de recerques addicionals, fins a acabar convertint-se en el llibre que teniu a les mans. Abans de tot, he de confessar que em van encisar l’intel·lecte i la manera d’expressar-se de l’encantadora i extremadament perspicaç Pakize Sultan. Molt pocs historiadors i novel·listes han sigut predestinats a posseir tal fam narrativa, tal curiositat pels detalls i tal talent per la descripció com la Pakize Sultan. Jo soc una dona que durant molts anys he examinat informes consulars desats en arxius anglesos i francesos originalment enviats des de ciutats portuàries de l’Imperi otomà, que vaig fer el doctorat al respecte i que he publicat llibres acadèmics sobre el tema. Igual que cap cònsol fou capaç de narrar aquests esdeveniments, els dies de còlera o pesta, amb tanta profunditat i bellesa, tampoc cap va copsar tan vivament l’atmosfera de les ciutats portuàries otomanes i els colors de les seves places i mercats, ni va evocar el soroll de les rodes dels carros empesos per cavalls o els gralls de les gavines. És possible que la idea de convertir en una novel·la el «prefaci de l’editora» em fos donada per la narració plena de vida de la Pakize Sultan, que s’apropava a les persones, les coses i els esdeveniments amb una intensa sensibilitat.

Mentre llegia les cartes em vaig plantejar la pregunta següent: fou la Pakize Sultan capaç d’explicar els mateixos esdeveniments d’una manera més acolorida i «detallada» que els historiadors i cònsols perquè era una «dona»? No oblidem que l’autora de les cartes sabia el que estava passant a la ciutat a partir del que li explicava el seu marit doctor, i és que rarament sortia de la seva habitació de convidats provincial durant els dies de la pesta! De la mateixa manera que en les seves cartes retratava el món masculí dels polítics, buròcrates i doctors, la Pakize Sultan també va aconseguir identificar-s’hi. Jo també he intentat reviure a la meva manera aquest món en la present novel·la-història. Per descomptat és difícil ser tan oberta, resplendent i assedegada de vida com la Pakize Sultan.

Evidentment, una altra raó que explica el meu enorme entusiasme respecte a aquestes cartes magnífiques, que quan es publiquin sumaran un mínim de 600 pàgines, és el fet que jo soc una filla de Minguer. En la meva infància, em solia trobar amb la Pakize Sultan en els llibres de text escolars, en les columnes de diaris i especialment en les revistes infantils regionals setmanals (Lliçons de l’illa, Conèixer la Història), que publicaven contes sobre les gestes d’herois històrics i novel·les il·lustrades. Sempre he sentit una especial predilecció per ella. Així com per altres persones l’illa de Minguer és un lloc fantasiós propi de llegendes, la Pakize Sultan representa per a mi una heroïna sortida d’un conte. Poder-la descobrir, gràcies a aquestes cartes que em van arribar a les mans de manera inesperada, amb els sentiments reals, tribulacions vitals diàries i, el més important, la forta personalitat i sinceritat de la Pakize, em va deixar meravellada. Els lectors més pacients veuran, al final del llibre, que la vaig conèixer personalment.

Vaig corroborar la veracitat del món que apareix a les cartes consultant arxius d’Istanbul i Minguer, així com francesos i britànics, i recorrent a memòries i documents diversos que parlaven de l’època. Però mentre escrivia la meva novel·la històrica, no vaig poder evitar identificar-me de tant en tant amb la Pakize Sultan i sentir com si estigués escrivint el meu propi relat personal.

L’art de la novel·la radica en l’aptitud d’escriure històries que hem viscut com si fossin relats d’altri i escriure històries viscudes per altres com si fossin relats propis. És per això que no tinc cap problema a arribar a la conclusió que estic exercint purament de novel·lista quan em sento identificada amb la filla d’un monarca, d’un sultà. Però la part difícil fou identificar-se amb els homes, els doctors i els paixàs en el poder que van dirigir la quarantena i la lluita contra la pesta.

Per tal que la novel·la s’assembli, tant en ànima com en estil, als fets històrics, que són més aviat el relat de molts i no tant un relat individual, el més apropiat és que siguin narrats des de múltiples punts de vista marcadament diferents. Però per altra banda comparteixo el punt de vista del gran novel·lista Henry James, el més femení de tots els escriptors homes, que deia que perquè una novel·la sigui persuasiva, totes les coses, tots els detalls, han de ser aplegats al voltant del punt de vista d’una única persona.

Tanmateix, tenint en compte que la meva intenció era a la vegada escriure un llibre històric, en abundants ocasions m’he saltat impúdicament aquesta regla del «punt de vista d’una única persona», i fins i tot l’he esguerrada.

És així com en alguns dels moments més emotius de la narrativa he optat per donar dades i xifres o explicar la història d’una institució. O com, mentre narrava els sentiments íntims d’un protagonista, he passat de forma ràpida i despreocupada als pensaments d’un altre protagonista, dels quals el primer no podria conèixer. O, encara que jo sigui de l’opinió que Abdülaziz va ser assassinat després de la seva abdicació, he mencionat que alguns creuen que es va suïcidar. És a dir, també he intentat contemplar aquell món vívid que il·lustra la Pakize Sultan a les seves cartes amb els ulls d’altres que també el van viure, de manera que el llibre sigui una mica més història.

Pel que fa a les preguntes típiques que m’han plantejat reiteradament al llarg dels anys –com em van arribar aquestes cartes, fins a quin punt em prenc seriosament la ficció policíaca, per què no vaig publicar abans aquestes cartes–, aquí només respondré a la segona. De fet, la idea de la novel·la va comptar amb el suport de col·legues acadèmics als quals havia mencionat tant els homicidis que apareixen a les cartes com l’entusiasme que sentia Abdülhamit per aquest tipus de ficcions. Que una editorial respectada com Cambridge University Press s’interessés per la idea del relat policíac i donés importància a la història de la petita illa de Minguer també és un fet que també em va esperonar. Els significats i els misteris d’aquest extraordinari univers, que tants anys després encara no m’he cansat d’analitzar, són evidentment quelcom molt més diferent i profund que la pregunta de qui fou l’assassí. La identitat de l’assassí podria ser, com a molt, un senyal. L’interès pel relat policíac convertirà el llibre sencer en un mar de senyals, començant amb aquest pròleg i les paraules citades de Tolstoi, el novel·lista històric més destacat.

Hi ha gent que m’ha criticat dient que em querello massa amb historiadors cèlebres i autoritzats (no diré noms). Potser tenen raó. Això ho fem perquè ens prenem seriosament els llibres d’història més populars i aplaudits.

En el prefaci de qualsevol llibre sobre la història d’Orient i de Llevant, o de l’Est i el Mediterrani oriental, s’adrecen problemes típics de transliteració i s’explica la correspondència entre les antigues grafies regionals i l’alfabet llatí. M’enorgulleixo de no haver escrit un altre d’aquests llibres feixucs. Si és que l’alfabet i la llengua de Minguer són veritablement incomparables! A vegades he escrit els noms locals tal com són, i a vegades tal com els anomena la gent. És mera coincidència que a Geòrgia hi hagi una altra ciutat que s’escriu de forma similar. Però que en el meu llibre apareguin moltes coses que al lector li resultaran familiars, com si fossin memòries perdudes en el temps, no és una coincidència, sinó quelcom intencionat.

Mîna MINGERLI, Istanbul, 2017

1

Si l’any 1901 un vaixell de vapor partís d’Istanbul i després de baixar cap al sud durant quatre dies i deixar enrere l’illa de Rodes avancés mitja jornada més cap a Alexandria per les aigües perilloses i turbulentes d’aquesta regió meridional, amb la seva xemeneia deixant anar una fumarada negra de carbó, els seus passatgers podrien entreveure les torres elegants del castell d’Arkaz de l’illa de Minguer. Com que estava ubicat en plena línia Istanbul-Alexandria, la silueta i l’ombra misterioses del castell eren contemplades des de lluny per passatgers de moltes naus amb gran curiositat i entusiasme. Quan apareixia a la vista el fantàstic panorama al qual Homer, a la Ilíada, s’havia referit com a «diamant verd de pedra rosa», alguns dels capitans més refinats convidaven els passatgers a pujar a coberta perquè assaborissin les vistes de Minguer; i els pintors que viatjaven a l’est retrataven aquest paisatge amb gran furor, afegint-hi núvols negrosos de tempesta.

Només alguns d’aquests vaixells s’apropaven a l’illa de Minguer, perquè en aquella època solament n’hi havia tres que hi passaven un cop per setmana i hi feien escala de manera regular: el Saghalien, el xiulet estrident del qual era ben conegut pels habitants d’Arkaz, i l’Equateur, de soroll més espès, tots dos de la companyia Messageries Maritimes; i el Zeus, de l’empresa cretenca Pantaleon, un vaixell més educat, de xiulet més concís i esporàdic. És a dir, que el fet que una embarcació no programada s’estigués acostant a l’illa de Minguer dues hores abans de la mitjanit del 22 d’abril de 1901, quan comença la nostra història, indicava una situació fora de l’ordinari.

Aquesta embarcació de fina xemeneia blanca i proa punxeguda que s’aproximava a l’illa des del nord com si fos un vaixell espia era l’Aziziye, de bandera otomana. La nau, procedent d’Istanbul, transportava cap a la Xina una distingida delegació otomana a la qual el sultà Abdülhamit II havia encomanat una tasca molt especial. Als disset membres de la camarilla, constituïda per buròcrates, intèrprets, militars i autoritats religioses que duien barrets, fesos i kavuks,2 s’hi havien sumat a última hora la Pakize Sultan, la neboda recentment esposada d’Abdülhamit, i el seu marit, el Damat3 Doctor Nuri Bey. La parella de noucasats, feliços i engrescats, així com un pèl perplexos, no havien acabat d’entendre per què els havien incorporat a la delegació cap a la Xina, un tema que debatien força entre ells.

La Pakize Sultan, que com les seves germanes grans no tenia en gran estima el seu oncle sultà, estava segura del fet que Abdülhamit l’havia sumada a ella i al seu marit a la delegació amb males intencions, però encara no havia sigut capaç d’inferir el pla exacte que havia tramat el sultà. Aquells dies, mentre algunes de les males llengües del palau deien que la intenció era allunyar els noucasats d’Istanbul, enviar-los a morir en deserts àrabs de còlera o terres asiàtiques de febre groga, altres recordaven que les trames d’Abdülhamit només es podien copsar plenament després dels fets. El Damat Doctor Nuri Bey, per la seva banda, era més optimista. Era un pròsper doctor de trenta-vuit anys molt treballador especialitzat en quarantenes. Havia representat l’estat otomà en conferències internacionals sobre salut pública. Gràcies als seus assoliments, havia cridat l’atenció d’Abdülhamit i havia comparegut en la seva presència, i havia vist que el sultà estava tan interessat en els avenços mèdics d’Europa com en les novel·les policíaques, com bé sabien molts especialistes de quarantena. El sultà seguia els progressos en l’àmbit dels microbis, els laboratoris i les vacunes, i volia dur a Istanbul i les terres otomanes els últims descobriments del món de la medicina. El doctor Nuri també havia comprovat que el sultà estava al corrent de les noves malalties epidèmiques que arribaven a occident des de l’Àsia i la Xina, un tema que l’angoixava notablement.

L’Aziziye, el vaixell personal dels sultans, tirava milles més ràpid del previst, tenint en compte que hi bufava poc vent al Mediterrani oriental. Tot i no constar en la ruta programada, l’Aziziye havia fet escala al port d’Esmirna. Quan el vaixell s’estava apropant als molls, immersos en una boira baixa, els membres de la delegació, que havien enfilat les angostes escales cap al pont per demanar explicacions, van ser notificats que el vaixell recolliria un misteriós passatger. El capità rus deia que ni ell sabia qui era la persona que hi embarcaria.

El passatger misteriós de l’Aziziye era el Bonkowski Paixà, el cèlebre químic, farmacèutic i inspector en cap de salut de l’Imperi otomà. Aquest home de seixanta anys, fatigat però dinàmic, era el principal químic del sultà i el fundador de la farmàcia otomana moderna. D’altra banda, havia sigut un home de negocis prou exitós, expropietari de diverses empreses que havien fabricat aigua i perfums de roses, embotellat aigua mineral i emprès labors farmacèutiques. Els últims deus anys únicament havia ocupat el càrrec d’inspector en cap de salut pública de l’estat otomà: tant redactava informes per al sultà sobre brots de pesta i còlera com corria d’epidèmia en epidèmia, de port en port, de ciutat en ciutat, per supervisar en nom del sultà les quarantenes que s’estaven adoptant i les mesures de salut que s’estaven prenent.

El químic i farmacèutic Bonkowski Paixà havia representat l’estat otomà en molts congressos internacionals sobre epidèmies. Quatre anys abans havia escrit al sultà Abdülhamit una «súplica» en què detallava les precaucions necessàries que havia d’adoptar l’estat otomà per combatre la pesta, una malaltia provinent de l’est. Se li havia encomanat frenar personalment la pesta que s’anava propagant pels barris rums d’Esmirna.4 Després d’una varietat de brots de còlera, un nou microbi de pesta provinent de l’est –el grau de severitat del qual (o «virulència», en el llenguatge dels doctors especialitzats) tant podia fluctuar cap amunt com cap avall– finalment havia arribat a terres otomanes!

A Esmirna, la ciutat amb el port otomà més gran del Mediterrani oriental, el Bonkowski Paixà havia detingut un brot de pesta en sis setmanes. Això ho havia aconseguit amb l’obediència de la gent, que s’havia tancat a casa, sotmès als acordonaments i respectat vigorosament les prohibicions, i una cacera sistemàtica de rates en col·laboració amb la policia i les autoritats municipals. Els desinfectadors, la majoria tulumbacis,5 havien impregnat d’olor la ciutat sencera amb el líquid de les seves bombes. No només diaris d’Esmirna com Ahenk o Amaltheia, o diaris d’Istanbul com Tercüman-i Hakikat o Ikdam, sinó també diaris britànics i francesos que havien anat seguint l’arribada de la pesta des de l’est port rere port dedicaven columnes al triomf de l’organització otomana de quarantenes: el químic Bonkowski Paixà, nascut a Istanbul i d’ascendència polonesa, era una cara encomiable i reconeguda pels ciutadans europeus. El brot de pesta d’Esmirna havia sigut sufocat després de la mort de tan sols disset persones; el port, les dàrsenes, les duanes, les botigues i els mercats havien reobert, i a les escoles s’havien pogut reprendre les classes.

Els distingits passatgers de l’Aziziye, que observaven des de la coberta i les finestres de les cabines l’abordatge del químic paixà i el seu ajudant, estaven al corrent dels èxits d’aquesta política de salut i quarantena. L’antic químic en cap havia sigut nomenat paixà per Abdülhamit cinc anys abans. Stanislaw Bonkowski duia un capot de lli el color del qual era imperceptible en la foscor, una jaqueta que revelava la seva alçada elevada i una lleugera gepa, i, a la mà, una bossa de color plom que sempre portava i que els seus estudiants dels darrers trenta anys coneixien bé. El seu ajudant, el doctor Ilias, traginava la caixa de laboratori portàtil que utilitzaven per a diagnosticar els microbis de còlera o pesta a tot arreu on havia anat el químic paixà, així com per a diferenciar entre l’aigua contaminada i l’aigua potable –i que, amb aquest pretext, havia tastat i provat totes les aigües de l’imperi. El Bonkowski i el seu ajudant van anar directes a les seves cabines sense saludar els encuriosits passatgers de l’Aziziye.

El silenci i la distància adoptada pels dos nous passatgers fins i tot van intrigar més els membres de la delegació assessora. Quin era el motiu de tant secretisme? Per què Sa Majestat el sultà enviava a la Xina els dos experts en pesta i epidèmies més importants de l’estat otomà (l’altre era el Damat Doctor Nuri Paixà)? Però ben aviat els membres de la camarilla esbrinaren que el Bonkowski Paixà i el seu ajudant no anaven a la Xina sinó que desembarcarien a l’illa de Minguer, ubicada en l’itinerari cap a Alexandria, i tornaren a les seves habitacions. Tenien per davant tres setmanes per discutir quina era la millor manera d’explicar l’Islam als musulmans de la Xina.

L’altre expert en epidèmies del vaixell Aziziye, el Damat Doctor Nuri Paixà, es va assabentar a través de la seva dona que el Bonkowski Paixà havia pujat al vaixell a Esmirna i que en baixaria a Minguer. Els noucasats es van alegrar de la notícia perquè tots dos ja havien conegut el químic paixà en el passat, i el tenien en alta estima. El Damat Doctor havia assistit a l’última conferència de salut de Venècia juntament amb el químic, que era vint anys i escaig més gran que ell. A més, el Bonkowski Paixà havia sigut el professor de química del Nuri quan aquest era un jove estudiant a la Caserna de Sirkeci Demirkapı de l’Escola Imperial de Medicina. Com molts altres estudiants, el jove Nuri havia sigut admirador de la tipologia d’operacions químiques dutes a terme en els laboratoris del Bonkowski Bey, educat a París, i més endavant de les classes que aquest impartia sobre química orgànica i química d’elements. A tots els estudiants de medicina els enlluernaven les bromes del professor, el fet que sentís curiositat per totes les disciplines com si fos un home del Renaixement, i la seva capacitat de parlar un turc de carrer i tres altres llengües europees amb gran facilitat, com si fossin maternes. Stanislaw Bonkowski era el fill d’un dels molts polonesos vençuts que havien lluitat contra els russos quan formaven part de l’exèrcit de Polònia i que havien acabat exiliant-se a Istanbul i unint-se a les tropes otomanes.

La dona del Damat Doctor, la Pakize Sultan, recordà amb alegria memòries d’infància i joventut. Un estiu, feia onze anys, s’havia estès una malaltia que havia fet estralls en l’harem del palau on vivia empresonada, que havia deixat enfebrades tant la seva mare com altres dones, i Abdülhamit, dictaminant que la font del brot era un microbi, envià el seu químic en cap a prendre mostres. En una altra ocasió, el seu oncle Abdülhamit encomanà al Bonkowski Paixà la tasca d’analitzar l’aigua que bevien la Pakize Sultan i la seva família al palau de Çırağan. Abdülhamit tenia subjugat el seu germà gran i anterior sultà, Murat V, mantenint-lo captiu en el palau de Çırağan i controlant tots els seus moviments –però si sorgia alguna malaltia, sempre li enviava els millors doctors. Quan era petita la Pakize Sultan havia vist moltes vegades en les habitacions de l’harem i el palau el Marko Paixà, el doctor rum de barba negra que havia sigut el metge de capçalera de l’executat sultà Abdülaziz, l’oncle del seu pare; i al Mavroyeni Paixà, el metge de capçalera del mateix Abdülhamit.

–Anys després vaig tornar a veure el Bonkowski Paixà al palau de Yıldız –va dir la Pakize Sultan–. Analitzava les aigües del palau per escriure un nou informe. Però aleshores tan sols ens va somriure des de lluny a mi i les meves germanes. Una llàstima… no va venir a fer broma ni a explicar-nos historietes com havia fet durant la nostra infància.

Els records que tenia el Damat Doctor Nuri Paixà del químic del sultà eren molt més formals. S’havia guanyat el respecte del químic amb la seva experiència i ètica laboral en la conferència de Venècia, on havien representat conjuntament l’estat otomà. El Damat Doctor va explicar entusiasmat a la seva dona Pakize que el Bonkowski Paixà potser havia sigut un dels primers que l’havien exalçat com a doctor especialista en quarantenes davant d’Abdülhamit, i és que el seu camí s’havia creuat amb el del químic no només a l’escola de medicina, sinó després d’haver-se graduat. Una vegada, seguint les ordres de l’alcalde Blacque Bey, havien investigat les repercussions dels escorxadors d’Istanbul –que mataven el bestiar al mig del carrer– en la salut pública. En una altra ocasió, el doctor Nuri i altres doctors i estudiants havien anat al llac de Terkos, on el Bonkowski Paixà estava preparant un informe detallat sobre les característiques geològiques i topogràfiques, així com una anàlisi microscópica de les seves aigües, i de nou va quedar impressionat per la seva intel·ligència, laboriositat i disciplina. Emocionats amb aquestes agradables memòries, van sentir el desig de tornar a veure el químic inspector en cap.

2

El Damat Doctor va fer arribar una nota al Bonkowski Paixà a través d’un grumet. El capità els va servir el sopar a l’habitació a la qual es referien com a «saló de convidats». La Pakize Sultan, que solia menjar dins la seva cabina, sense ser vista pels mul·làs, també es va unir a aquest sopar sense begudes alcohòliques. Recordem que en aquella època era molt poc habitual que una dona s’assegués a taula amb homes, per molt que fos una membre de la família reial. Avui dia sabem tots els detalls d’aquest sopar històric perquè la Pakize Sultan escriuria després a la seva germana tot el que havia observat i escoltat estant asseguda en un extrem de la taula.

El Bonkowski Paixà, de cara pàl·lida i nas menut, tenia uns enormes ulls blaus que es quedaven gravats en les ments de tothom que el veia. En veure el seu antic estudiant, el Damat Doctor, el va abraçar. Pel que fa a la Pakize Sultan, la va saludar inclinant-se cerimoniosament com si s’acabés de topar amb una princesa en un palau europeu, tot i que va mostrar la deferència de no incomodar-la agafant-li la mà.

El químic en cap, sempre interessat per l’etiqueta i els protocols d’Europa, duia una medalla d’or otomana (Imtiyaz), la màxima condecoració militar de l’imperi, que li agradava portar sempre a sobre, i la insígnia de l’orde de Sant Estanislau en segon grau que li havia entregat el darrer tsar de Rússia.

–Benvolgut professor, voldria expressar la meva admiració pels seus èxits a Esmirna –va dir el Damat Doctor.

Després que sortissin publicades als diaris les notícies sobre la fi del brot de pesta d’Esmirna, el Bonkowski Paixà acceptava les felicitacions amb un somriure modest.

–Jo també el vull felicitar, a vostè! –va dir, mirant-lo sincerament als ulls.

El doctor Nuri va somriure, i de seguida va comprendre que aquella felicitació no era en referència als assoliments professionals d’aquest antic estudiant seu que durant anys havia treballat en l’organització de quarantenes del Hijaz i després havia sigut representant de l’estat otomà, sinó al seu matrimoni amb una membre de la dinastia otomana, amb la filla d’un sultà. Abdülhamit l’havia casat amb la seva neboda perquè era un brillant i pròsper doctor, i després d’aquest casament la brillantor i els èxits del doctor Nuri havien caigut en l’oblit i ell havia passat a ser molt més reconegut simplement com un «gendre».

Però el Damat Doctor Nuri s’havia adaptat ràpidament a aquesta nova realitat. Estava tan content amb la seva esposa que no s’ho prenia com una injúria. I a més, sentia un gran respecte pel Bonkowski Paixà, el seu professor, sempre tan «metòdic» i «disciplinat» com els europeus (dos termes provinents del francès que havien arribat recentment al turc i eren molt exalçats entre els intel·lectuals otomans). Li va voler dedicar unes paraules amables:

–El seu triomf sobre l’epidèmia a Esmirna ha mostrat a tot el món la força de l’organització de quarantenes otomana! –va dir–. I així ha donat una magnífica rèplica a tots aquells que diuen l’Imperi otomà és un «home malalt». Potser no hem pogut erradicar el còlera, però ja fa vuitanta anys que en terres otomanes no hi ha cap epidèmia seriosa de pesta. Abans solien dir que «la línia que fa dos-cents anys que separa l’Imperi otomà d’Europa no és el Danubi, sinó la pesta!». Però ara, gràcies a vostè, aquesta línia ha desaparegut, com a mínim pel que fa a la medicina i la gestió de quarantenes.

–Desgraciadament, s’han detectat casos de pesta a l’illa de Minguer –va dir el Bonkowski Paixà–, i la virulència és extraordinàriament elevada.

–Com diu?

–Sembla que la pesta s’ha estès pels barris musulmans de Minguer, benvolgut Damat Paixà. Vostè estava ocupat amb les preparacions del seu casament i no n’està al corrent, i evidentment l’ha agafat per sorpresa perquè el govern ho està amagant. No vaig poder assistir a la cerimònia, però tinc una bona excusa: era a Esmirna!

–Intento seguir de prop els estralls de l’epidèmia a Hong Kong i Bombai, llegeixo tot el que s’escriu al respecte.

–La situació és més terrible del que es publica –va dir el Bonkowski Paixà amb un to d’autoritat–. El que està matant milers de persones a l’Índia i a la Xina és un mateix microbi, una mateixa epidèmia. El que va arribar a Esmirna també fou el mateix.

–Les gents de l’Índia cauen com mosques, però. Vostès com van poder frenar el brot a Esmirna?

–Perquè els ciutadans i els diaris d’Esmirna ens van ajudar! –va dir el Bonkowski Paixà, i va callar un moment per crear la sensació que es disposava a dir quelcom important–. A Esmirna la malaltia s’havia estès pels barris rums –va dir– . A més, la població d’Esmirna és molt culta i civilitzada. A l’illa de Minguer la malaltia s’ha propagat molt més pels barris musulmans, i ja han mort quinze persones! Allà la nostra feina serà més complicada.

El doctor Nuri sabia per experiència que era més difícil fer que els musulmans obeïssin les regles de quarantena que no pas els cristians. Si més no, també estava fart de les queixes exagerades sobre aquesta qüestió expressades per especialistes cristians com el Bonkowski Paixà. No va voler encetar una discussió. En veure que el silenci s’allargava, i per dir alguna cosa, es va dirigir al capità del vaixell i a la Pakize Sultan.

–Aquest és un debat que no s’acaba mai!

–Vostè coneix perfectament la història del pobre doctor Jean-Pierre! –va dir el Bonkowski Paixà amb el seu somriure de professor bromista–. Tant el governador Sami Paixà com el Mabeyn han insistit repetidament que Sa Majestat creu que les al·legacions sobre una epidèmia de pesta a Minguer són de caràcter polític.6 És per això que m’han ordenat amagar a tothom la raó per la qual em dirigeixo a l’illa. Conec el Sami Paixà, el governador de l’illa, des de fa molts anys, quan exercia de governador comarcal d’un sanjaq.7

–Quinze morts és una xifra força elevada tractant-se d’una illa tan petita! –va dir el doctor Nuri.

–Fins i tot se m’ha prohibit parlar d’aquest tema amb vostè, benvolgut paixà –va dir el Bonkowski Paixà, i amb un moviment jocós va assenyalar Pakize Sultan, que seia a l’extrem de la taula, com dient «ep, que hi ha una espia!».

I a continuació, com solia fer quan es topava amb les filles occidentalitzades de la família reial quan aquestes eren petites –en les representacions teatrals del palau de Yıldız o les festivitats en honor de la visita del kàiser Guillem–, s’hi va dirigir amb el to propi d’un oncle afectuós.

–És el primer cop en tota la meva vida que veig que se li ha permès a la filla d’un sultà, a una membre de la dinastia, sortir fora d’Istanbul! –va dir amb una expressió de sorpresa exagerada–. L’estat otomà està en procés d’europeïtzació, donant tanta llibertat a les dones!

Els lectors que llegeixin les cartes un cop surtin publicades entendran que la Pakize Sultan va caçar la «ironia», o fins i tot el desdeny, que contenien aquestes paraules. Era una persona perspicaç i intel·ligent –com el seu pare, Murat V.

–Estimat paixà, de fet, on m’agradaria anar és a Venècia, i no a la Xina –va dir al químic en cap, i el tema va passar a la ciutat italiana, que ambdós homes havien visitat per assistir a congressos internacionals de salut–. Diuen que allà la gent va de mansió en mansió en barca, com en el Bòsfor, i que les embarcacions entren dins les cases… és cert, benvolgut senyor? –va preguntar.

Després van xerrar una estona sobre la velocitat i la potència de l’Aziziye i la comoditat de les seves cabines. A diferència del seu nebot Abdülhamit, Abdülaziz (l’anterior sultà, el nom del qual havia inspirat el del vaixell on viatjaven) havia gastat molts diners per vigoritzar la flota otomana trenta anys abans, i, després de deixar l’estat endeutat, s’havia fet fabricar aquest vaixell ostentós. Hi havia la mateixa habitació magnífica pensada pel sultà –amb miralls de marcs banyats en or i revestida de caoba –en el cuirassat Mahmudiye. El capità rus va parlar dels excel·lents atributs del vaixell: podia transportar fins a 150 persones i arribar a les catorze milles per hora, però, malauradament, com que Sa Majestat no havia trobat el moment adequat, feia anys que no havien sortit amb l’Aziziye, ni tan sols a fer un volt pel Bòsfor. De fet, els que seien a taula sabien perfectament que el sultà Abdülhamit es mantenia especialment allunyat dels vaixells i les barques perquè tenia por de ser assassinat; però van tenir cura de no tocar el tema.

Quan el capità va anunciar que només quedaven sis hores per arribar a l’illa, el Bonkowski Paixà va preguntar al Damat Doctor si era el primer cop que visitava Minguer.

–No hi he estat mai… perquè no hi ha hagut cap brot de còlera o febre groga! –va aclarir el doctor Nuri.

–Per infortunis de la vida, jo tampoc no hi he estat mai –va dir el Bonkowsi Paixà–. Però temps ençà la vaig estudiar amb molta curiositat. En la seva obra Naturalis Historia, Plini parla exhaustivament de les cales rocoses del nord de l’illa i l’escarpada muntanya volcànica, així com de la vegetació idiosincràtica, els arbres i flors autòctons. També té un clima força particular. Fa anys vaig escriure a Sa Majestat, el seu oncle, un informe en què detallava com es podria dur a terme un cultiu de roses en aquesta illa que no he trepitjat mai!

–I com va acabar la història, estimat paixà? –va preguntar la Pakize Sultan.

El Bonkowski Paixà va somriure amb un aire pensatiu. La Pakize Sultan arribà a la conclusió que fins i tot l’exemplar químic hauria patit la seva part dels càstigs i aprensions del sultà malfiat, i va encetar un tema que ja havia discutit amb el seu marit anteriorment: era possible que fos una coincidència que els dos experts en quarantena més famosos de l’estat otomà s’haguessin trobat a mitjanit al vaixell exclusiu del sultà que navegava pel mar de Creta?

–Li puc ben assegurar que és una coincidència! –va dir el Bonkowski Paixà–. Perquè ningú, ni tan sols el governador d’Esmirna, el Kâmil Paixà el Xipriota, estava al corrent que el vaixell més proper en direcció a l’illa era l’Aziziye. Per descomptat jo també voldria venir amb vostès i predicar als musulmans de la Xina que és absolutament necessari que respectin les condicions de quarantena i altres prohibicions i regulacions modernes. Acceptar la quarantena és acceptar l’occidentalització, i és una tasca que es va fent més dificultosa a mesura que un avança cap a l’est. Però que la seva altesa no es quedi compungida… Li garanteixo que a la Xina també hi ha canals d’aigua iguals que els de Venècia, fins i tot més grans i llargs; i hi naveguen elegants barques de rems que poden entrar dins les cases i les mansions, com en el Bòsfor.

Que el químic paixà tingués tants coneixements tant de la Xina com de Minguer, llocs que no havia visitat mai, va augmentar fins i tot més l’admiració que despertava en els noucasats. En finalitzar el sopar, que no s’havia allargat massa, marit i muller van pujar a les seves cabines, que recordaven a les cambres d’un palau, amb aquelles làmpades, miralls, tauletes i rellotges importats de França i Itàlia.

–Hi ha alguna cosa que l’ha fet entristir, a vostè– va dir la Pakize Sultan–, li ho he notat a la cara.

El doctor Nuri havia palpat certa mofa quan el Bonkowski Paixà se li havia adreçat repetidament dient «benvolgut paixà, benvolgut paixà!». Quan es va casar amb una membre de la família reial, el sultà Abdülhamit el va nomenar paixà immediatament, com manava la tradició. Però el doctor Nuri no havia utilitzat aquest epítet fins ara, ja que no s’hi havia vist obligat. Ara estava pertorbat pensant que no s’havia guanyat el dret que paixàs autèntics, especialment els més venerats, ancians i de càrrecs importants, es dirigissin a ell dient «benvolgut paixà, benvolgut paixà!». Però van oblidar-se del tema arribant a la conclusió que el Bonkowski Paixà no era el tipus de persona que el tractaria amb condescendència.

S’havien casat trenta dies abans. Feia temps que tots dos volien casar-se amb la persona adequada, però ja feia molt que havien perdut l’esperança de poder-la trobar. Després d’haver-se conegut i casat en qüestió de dos mesos –de resultes d’una intuïció i decisió sobtades d’Abdülhamit–, la raó palpable per la qual estaven tan contents era que gaudien de la sexualitat i de fer l’amor més del que s’havien esperat. Des que havien salpat d’Istanbul, havien passat la major part del temps al llit de la cabina, i aquesta situació els resultava la mar de natural.

Marit i muller es van despertar cap al matí quan va cessar el soroll del vaixell, semblant a un rugit. L’exterior encara estava submergit en la foscor absoluta. L’Aziziye, apropant-se a Arkaz, la ciutat més gran de Minguer i el seu centre administratiu, avançà en paral·lel a les elevades muntanyes Eldost de turons punxeguts, que s’allargaven de nord a sud de l’illa, i quan es començava a albirar amb els ulls nus la llum pàl·lida del Far Àrab, va virar cap a l’oest, cap al port. Com que al cel hi havia una lluna plena immensa i queia una llum platejada sobre el mar, els passatgers podien ara observar des de les seves habitacions el Mont Blanc, conegut per ser la muntanya volcànica més enigmàtica del Mediterrani –s’alçava dins la foscor, rere el castell d’Arkaz, com si fos un espectre.

Una mica més tard, quan la Pakize Sultan va entrelluscar les torres punxegudes del magnífic castell d’Arkaz, van sortir a coberta per contemplar el paisatge sota la llum de la lluna. El clima era humit però suau. Els arribava del mar una agradable olor de iode, alga marina i ametlla. Atès que no hi havia molls o dàrsenes grans a Arkaz, com passava en moltes ciutats costaneres petites de l’Imperi otomà, el capità va ciar la maquinària en les aigües davant del castell i va començar a esperar.

Va irrompre un silenci estrany, incisiu. Marit i muller es van estremir amb la màgia del sumptuós univers que tenien davant. El paisatge misteriós, les muntanyes sota la llum de la lluna i el silenci eren d’una profunditat que feia impressió. Era com si a banda de la llum platejada de la lluna hi hagués una altra font de resplendor i l’estiguessin cercant, encisats. Els noucasats van contemplar aquell fantàstic panorama fulgurant com si fos el fonament de la seva felicitat. Dins la foscor van veure primer la llum d’una barca i després els moviments pesants dels remers. El Bonkowsi Paixà va aparèixer acompanyat del seu ajudant al capdamunt de les escales de la coberta inferior. Semblaven estar molt lluny, com dins d’un somni. L’enorme barca negra que havia enviat el governador es va acostar a l’Aziziye. Van sentir parlars rums i mingueresos, sorolls de passes. El Bonkowski Paixà i el seu ajudant van pujar a la barca, i aquesta es va perdre novament en la foscor.

La parella de noucasats, com alguns dels altres passatgers que estaven dins del pont o fora a la coberta, van observar una llarga estona el castell d’Arkaz i les magnífiques muntanyes de l’illa de Minguer, que semblaven sortides d’un conte i que tant havien inspirat a escriptors romàntics de viatges. Si s’haguessin fixat en la finestra d’un dels baluards del sud-oest del castell, haurien entrevist una llum encesa. Una secció del complex d’estructures de pedra del castell – llegades de moltes èpoques diferents com els croats, els venecians, els bizantins, els àrabs i els otomans– feia segles que s’utilitzava com a masmorra. Just en aquell instant, en un calabós situat dos pisos sota la cambra que tenia la llum encesa, un dels empleats més veterans d’aquesta masmorra, el vigilant (o en terminologia moderna, «guardià») Bayram Efendi,8 estava a les portes de la mort.

3

Quan cinc dies abans el Bayram Efendi va notar els primers indicis d’una malaltia, no se’ls va prendre seriosament. Va enfebrar, se li va accelerar el cor i va sentir uns calfreds. Probablement perquè aquell matí havia caminat molt pels patis i baluards ventosos del castell i havia agafat un refredat! L’endemà a la tarda, s’hi van afegir un persistent sentiment de fatiga i una pèrdua d’apetit. Mentre caminava pel pati de pedra, de sobte es va asseure a terra i es va haver d’estirar, i en observar el cel va pensar que potser moriria. Era com si algú li estigués clavant un clau al front.

Feia vint-i-cinc anys que treballava de guardià a les masmorres del famós castell d’Arkaz de l’illa de Minguer. Havia presenciat la trista existència d’antics presoners que s’oblidaven engrillonats a les cel·les, reclusos que desfilaven amb cadenes a les mans pel pati quan els deixaven prendre l’aire, i els presos polítics que havia enviat Abdülhamit quinze anys abans a l’illa. Ja que coneixia bé aquest estat vell i arcaic de la masmorra (encara era així, de fet), confiava en la bona fe dels intents de modernització i els esforços per convertir la masmorra en una presó pròpiament dita, fins i tot en un correccional, que comptaven amb el seu suport sempre fidel. Tot i no rebre el seu salari durant llargues temporades (èpoques en les quals no arribaven diners d’Istanbul), no es quedava tranquil si no duia a terme el recompte de presoners de la masmorra cada nit.

Quan l’endemà el va assaltar la mateixa sensació de fatiga assoladora mentre passava per sota d’una de les portalades angostes de la masmorra, no va tornar a casa seva. Aquesta vegada, a sobre, el cor li bategava a cent per hora. Va entrar a una cel·la buida, es va estirar sobre unes palles que hi havia en un racó i va començar a caragolar-se de dolor. Ara també tenia uns tremolors i un mal de cap insuportable. El dolor es concentrava ben bé a la part davantera del cap, al front. Volia cridar, però creia que si es quedava quiet potser l’estrany dolor d’alguna manera desapareixeria, així que premia ben fort les dents. Era com si una sèrie de premses i tenalles li aixafessin el cap.

El guardià va passar la nit al castell. Ni la seva dona ni la seva filla Zeynep es van estranyar, ja que algunes nits no tornava a casa (situada a una distància de deu minuts en carro) per culpa de torns nocturns, bregues entre presoners o petites revoltes. Cada nit hi havia baralles i rancúnies a casa seva, fruit de les preparacions i negociacions vinculades al casament de la filla, i la seva dona o la Zeynep sempre acabaven en llàgrimes.

El Bayram Efendi, examinant el seu cos en el calabós on es va despertar al matí, va detectar un abscés de color blanc tan gran com el seu menovell en la part superior esquerra del perineu, sobre l’engonal. Tenia la forma d’un bubó. En pressionar-lo amb el dit índex li feia mal, com si a dins hi hagués una purulència, i en retirar-lo tornava al seu estat original. Si no tocava el bubó, no sentia cap dolor. Però per algun motiu se sentia culpable, el Bayram Efendi. Rumiant amb el cap fred, arribà a la conclusió que aquest abscés estava relacionat amb la fatiga, els tremolors i els desvaris que estava patint.

Què havia de fer? En aquesta mena de situacions els cristians, els funcionaris, els soldats i els paixàs acudien a un doctor o, si era possible, a un hospital. A vegades en una galeria de la presó es donava una passa de febre o diarrea, i llavors la galeria en qüestió es posava en quarantena. Si hi havia complicacions, força presoners acabaven castigats per culpa de les queixes dels cabdills de la galeria. El Bayram Efendi estava familiaritzat amb aquests temes perquè durant el quart de segle que havia treballat al castell havia vist com alguns dels patis i estructures que donaven al mar originalment edificades pels venecians eren utilitzades no només com a masmorres o presó, sinó també com a edificis de duanes i estacions de quarantena (antigament anomenades «llatzerets»). Però era conscient que ja no hi havia precaucions de quarantena que el poguessin protegir a ell. Comprenia que estava entre les urpes d’una força estranya; tenia por i dormia llargament entre deliris. Després el tornaven a sacsejar onades de dolor i comprenia, sentint-se perdudament afligit, que aquella força el sobrepassava.

L’endemà es va recompondre com va poder. Va anar a la mesquita de Mehmet Paixà el Cec i es va sumar a la pregària del migdia, situant-se entre la gentada. Va saludar i abraçar dos funcionaris que coneixia. Es va esforçar molt per intentar escoltar el sermó, però no entenia pràcticament res. El cap li donava voltes, tenia mal de panxa i amb prou feines es podia mantenir dret. L’imam no va parlar en cap moment de la malaltia, es limitava a repetir que tot provenia d’Al·là. Quan va acabar la pregària i la gent es dispersava, el Bayram Efendi va voler estirar-se sobre els tapissos i catifes per descansar una mica i de sobte es va adonar que estava a punt de perdre la consciència i desmaiar-se. Quan van venir a despertar-lo, va reunir totes les seves forces i els va amagar que estava malalt (tot i que potser els altres ja ho sabien).

Sentia que tenia un peu dins la tomba, que era una injustícia; volia preguntar a algú per què havia sigut ell l’escollit, sanglotava sense parar. Després de sortir de la mesquita va anar a veure el xeic del barri de Germe, que beneïa i repartia papers de pregària i amulets. Deien que aquest xeic xerrava amb tothom sobre la pesta i l’hora suprema, però l’home grassonet el nom del qual era incapaç de recordar no era al seu establiment. És a dir, que fou un jove de cara somrient i fes esbiaixat qui entregà al Bayram Efendi (i a dues persones que venien, com ell, de la pregària del migdia) un paper amb oracions escrites dins d’un amulet beneït. El Bayram Efendi va intentar llegir l’oració, però era incapaç de veure-hi res. Això va despertar-li novament un sentiment de culpa durant una estona; exasperat, va comprendre que ell seria l’únic responsable de la seva pròpia mort.

Quan va arribar el xeic, el Bayram Efendi va recordar haver-lo vist una estona abans en la pregària del migdia. El xeic era panxarrut i tenia unes llarguíssimes barbes i una cabellera blanca. Després de somriure al Bayram Efendi amb tendresa, va començar a explicar-li com s’havien de llegir els papers d’oració: a la nit, quan aparegués en la foscor el jinn de la pesta,9 repetiria un total de trenta-tres vegades «Recep», «Mutketdik» i «Baki», alguns dels noms d’Al·là. Si mantenia el paper d’oracions i l’amulet alçats en direcció al jinn i el llegia dinou vegades, posaria fi a la seva desgràcia. Quan es va adonar que el Bayram Efendi estava destrossat per la malaltia, el xeic va prendre una mica de distància. Aquell fet no li va passar per alt, al guardià. El xeic li va explicar que si per alguna raó era incapaç de repetir els noms, també obtindria bons resultats si es penjava al coll l’amulet que li havia entregat i el tocava amb el dit índex de la mà dreta d’aquesta manera – li ho va demostrar amb un gest– . Si l’abscés empestat estava al costat esquerre del cos, havia d’utilitzar el dit índex de la mà dreta; i si estava al dret, el de la mà esquerra. Si començava a quequejar, havia d’agafar l’amulet amb les dues mans… Però en aquell moment el Bayram Efendi va ser incapaç de copsar totes aquelles instruccions i simplement va partir cap a casa seva, que era a prop d’on es trobava. La seva preciosa filla Zeynep no hi era. Quan la seva dona va constatar la gravetat de la seva malaltia, va començar a plorar. Va treure l’edredó de l’armari, el va estendre a terra i el Bayram Efendi s’hi va estirar; tremolava com una fulla, volia dir coses, però no emanava cap paraula de la seva boca horriblement seca.

S’havia desencadenat una tempesta dins del seu cap. Feia uns moviments crispats com si algú el perseguís, com si estigués enfadadíssim o esparverat per alguna cosa. La seva dona Emine plorava encara més en veure aquells espasmes tan estranys, i quan ell va veure les llàgrimes de la seva dona va comprendre que moriria aviat.

Quan al capvespre la seva filla Zeynep va tornar a casa, de cop i volta el Bayram Efendi va mig recuperar el coneixement. Els va explicar que l’amulet del seu coll l’estava protegint, i es va tornar a quedar adormit, remugant deliris. Va tenir una sèrie de malsons i somnis estranys… anava amunt i avall en un mar d’ones agitades! Hi havia lleons voladors, peixos que parlaven, exèrcits de gossos que corrien entre flames! Simultàniament les flames es van estendre fins a unes rates ferotges; hi havia dimonis ardents que rosegaven roses i les esbocinaven. Giraven sense parar la politja d’un pou, un molí i una porta oberta… l’univers es contreia. Era com si el sol gotegés suor sobre la seva cara. Sentia una opressió extrema al seu interior, volia córrer i escapar, de sobte el cap se li accelerava, de sobte s’aturava. I el que era més espantós: les hordes de rates que dues setmanes abans havien assaltat les cuines i terroritzat els calabossos, el castell i la totalitat de Minguer, cruspint-se fustes, tèxtils i estores, ara el perseguien pels passadissos de la masmorra. El Bayram Efendi, que tenia por d’haver recitat les oracions equívoques a les rates, intentava fugir. Va cridar contra tots els elements del seu somni amb totes les seves forces… Que el sentissin en les últimes hores de la seva vida! Però amb prou feines va aconseguir articular cap so. Ara la Zeynep, la seva filla, el contemplava agenollada davant seu, intentant contenir els sanglots.

Després, com molts altres malalts de pesta, va recobrar tot d’una el coneixement. La seva dona li va posar a la mà un bol calent de sopa que feia molt bona olor. Era una sopa de tarhana de pebrot vermell,10 una recepta tradicional dels poblets de Minguer. (El Bayram Efendi només havia sortit de l’illa un cop en tota la seva vida.) Després de prendre’s la sopa glopet a glopet com si fos una poció curativa mentre recitava les oracions que li havia recomanat el xeic grassonet, es va sentir revifat.

No volia que aquell vespre algú cometés algun error en el recompte de presoners. Aniria a la masmorra i tornaria de seguida. Va dir-se això com si parlés amb si mateix, i va marxar de casa seva per darrera vegada, sortint al pati com si anés al rentamans, sense ni tan sols acomiadar-se de la seva família. La dona i la filla, que no creien que es pogués recuperar, van plorar mentre el veien marxar.

A l’hora de la pregària del vespre, el Bayram Efendi primer va baixar a la costa. Davant dels hotels Splendid i Majestic hi havia carros de cavalls, porters i senyors vestits a l’europea. Va passar per davant de les agències d’empreses navilieres que organitzaven viatges a Esmirna, Istanbul i Khanià i per darrere de l’edifici de la duana. Quan va arribar al pont de Hamidiye, se li van acabar les forces. Per un moment va pensar que cauria a terra i es moriria allà. Era el moment del dia en què la ciutat era més viva i acolorida, sota l’ombra de les palmeres i els plàtans als carrers assolellats, i tota aquella gentada de mirada càlida… Com n’era, de bella, la vida, en realitat! Sota el pont passava el rierol d’Arkaz, fluint amb un color verdosenc que semblava sortit del cel; a la seva esquena, l’antic mercat cobert i el pont vell; i al davant, el castell en les masmorres del qual havia treballat tota la seva vida. Va plorar una estona en silenci. Però va callar d’extenuació. La llum ataronjada del sol mostrava el castell d’un to més rosa del que realment era.

Amb un últim esforç va baixar novament fins a la costa pel carrer polsegós que començava davant l’oficina de telègrafs, passant per sota dels plàtans i les palmeres. Va recórrer els carrers sinuosos de la ciutat vella, a prop dels edificis de l’època veneciana, i va entrar al castell. Més tard, testimonis dirien que aquella nit havien vist el vigilant dirigint-se cap al portal de la segona galeria per dur a terme el recompte de presos, i bevent un got de til·la a l’habitació dels guàrdies.

Però ningú no el va tornar a veure en caure la nit. Al mateix temps que l’Aziziye s’apropava al port, un guàrdia jove va sentir uns gemecs i uns plors que provenien del calabós del pis de sota, però uns minuts més tard, en fer-se un profund silenci, se’n va oblidar.

4

Després de deixar a l’illa de Minguer el químic en cap d’Abdülhamit, el Bonkowski Paixà, i el seu doctor ajudant, el vaixell de vapor imperial Aziziye va fer via en direcció a Alexandria. La missió de la delegació otomana del vaixell era apaivagar els musulmans enfurismats de la Xina i prevenir que s’unissin a l’aixecament popular en contra dels poders europeus que allà estava guanyant terreny ràpidament.

L’any 1894 el Japó havia atacat la Xina: sorprenentment l’exèrcit japonès, occidentalitzat, havia derrotat d’una revolada al xinès, encara ancorat en dinàmiques tradicionals. L’emperadriu de la Xina, paralitzada davant el triomf i les exigències dels japonesos, havia demanat ajuda a les potències europees, igual que havia fet uns vint anys abans el sultà Abdülhamit II de l’Imperi otomà quan havia sofert una derrota similarment dura contra les tropes russes, més modernitzades. Els britànics, els francesos i els alemanys decidiren protegir la Xina davant els japonesos. Aprofitant l’ocasió, però, els europeus havien exigit substancials concessions legals i comercials, i s’havien començat a repartir la Xina en territoris colonials (Indoxina per als francesos, Hong Kong i el Tibet per als britànics, i el nord per als alemanys), recorrent també a missioners per intensificar la seva influència política i moral.

Això també va fer que les gents pobres de la Xina, especialment les persones més conservadores i religioses, s’aixequessin en rebel·lió. Es van desencadenar una sèrie de revoltes contra els manxús que estaven al poder, i contra els «forasters», especialment els cristians i europeus. Es va calar foc a les esglésies, botigues, restaurants, associacions, oficines de correus, bancs i llocs de treball que pertanyien a occidentals. Els missioners i els xinesos cristianitzats van començar a ser assassinats un per un als carrers. Rere la rebel·lió popular que s’estava estenent ràpidament hi havia una societat secreta que assolia poder mitjançant enigmàtiques cerimònies d’espases i màgia tradicional, a la qual els occidentals es referien com a «bòxers». L’estat xinès, que estava dividit entre liberals tolerants i conservadors, no feia res per reprimir els rebels, i, de fet, a poc a poc els membres de l’exèrcit s’anaven incorporant a les files dels sediciosos. Finalment, l’emperadriu també es va unir a la insurrecció contra els estrangers. I així, l’any 1900, les ambaixades de Pequín van ser assetjades pels soldats xinesos, i el poble encolerit va començar a atacar directament els cristians i a matar forasters. Abans que les potències occidentals poguessin organitzar i formar un exèrcit d’aliats, l’ambaixador alemany Von Ketteler, que havia adoptat una política particularment agressiva contra els perpetuadors dels altercats, també va ser assassinat.

L’emperador alemany, el kàiser Guillem II, va reaccionar severament: va enviar cap a la Xina noves tropes alemanyes per reprimir els rebels de Pequín. Quan estava despatxant aquests soldats a Bremerhaven, els va ordenar que fossin tan «durs» com «Àtila, el rei dels huns» i que no prenguessin presoners. Els diaris occidentals eren plens a vessar de notícies que mostraven el salvatgisme, el barbarisme i les carnisseries perpetuades pels bòxers rebels i els musulmans que s’hi havien unit.

Mentrestant, el kàiser Guillem II també havia enviat telègrafs a Istanbul en què sol·licitava l’ajuda d’Abdülhamit, ja que els soldats que havien matat el cònsol alemany de Pequín eren musulmans de la regió de Gansu. Segons el kàiser Guillem, l’emperador otomà Abdülhamit, califa de tots els musulmans del món sencer, havia de prendre les cartes en l’assumpte i intervenir per neutralitzar els soldats musulmans enfollits que estaven atacant cegament els cristians; per exemple, proporcionant tropes als exèrcits occidentals que estaven reprimint la rebel·lió.

La situació d’Abdülhamit no era fàcil: no podia fer cas omís dels alemanys i el kàiser Guillem, que l’havia visitat a Istanbul i sempre s’havia comportat de forma amistosa amb ell; dels anglesos, que l’estaven protegint contra els exèrcits russos; ni dels francesos, que s’estaven mobilitzant amb els altres a la Xina. El sultà era ben conscient que, si s’aliessin entre elles, aquestes grans potències podrien cruspir-se d’una mossegada l’Imperi otomà, «l’home malalt d’Europa» en paraules del tsar rus Nicolau, i repartir-se les seves terres, en les quals establirien un munt d’estats menuts, cadascun amb la seva pròpia llengua.

Abdülhamit observava amb certa ambivalència les revoltes musulmanes contra els grans països occidentals, que en aquella època anomenaven «potències mundials». S’interessava, en la mesura que li ho permetien els informes, per la rebel·lió dels nombrosos musulmans de la Xina i la insurrecció contra els britànics perpetrada a l’Índia pels musulmans de Mirza Gulam Ahmed. També contemplava amb certa empatia la rebel·lió del Mul·là boig a Somàlia, així com altres revoltes islamistes contra Occident que havien esclatat a l’Àfrica i l’Àsia. El sultà enviava agregats militars especials a alguns d’aquests indrets perquè seguissin de prop el transcurs de les revoltes contra Occident i la cristiandat; a vegades fins i tot intentava ajudar clandestinament els rebels sense que els buròcrates del seu propi govern se n’adonessin (hi havia espies per tot arreu). De tant en tant el sultà Abdülhamit creia que, si situava l’Islam al capdamunt de la seva agenda política (de fet, aquesta era la situació de facto) en aquest Imperi otomà que estava en procés de desintegració (perdent els cristians ortodoxos dels Balcans i les illes del Mediterrani), les masses molt dispars i els estats musulmans del món potser se sumarien a la seva facció contra Occident; o com a mínim plantarien cara a les potències mundials. És a dir, el sultà Abdülhamit estava descobrint pel seu compte el que avui dia anomenem «islamisme polític».

Però el sultà Abdülhamit, que era un admirador de l’òpera i les novel·les policíaques, tampoc era un islamista i jihadista particularment sincer o coherent. Havia comprès des del primer moment que la revolta incitada per l’Arabí Paixà a Egipte en contra d’Occident tenia com a objectiu tant els anglesos com la resta d’estrangers, és a dir que era també una revolta nacionalista contra els otomans, raó per la qual havia detestat aquest paixà islamista, i desitjava des del fons del seu cor que els britànics l’esclafessin. No sense pressió de l’ambaixador britànic, Abdülhamit també considerava, posant-se del bàndol dels europeus, que el moviment mahdista del Sudan, que tants maldecaps havia portat a l’administració britànica i havia conclòs amb la mort de Charles Gordon, molt apreciat entre els musulmans i conegut com a Gordon Paixà, havia sigut una «rebel·lió del populatxo».

Abdülhamit havia arribat a una solució inofensiva a mig camí entre aquestes dues actituds tan incompatibles; una intervenció que no emprenyés les grans potències occidentals i a la vegada que demostrés al món sencer que era el líder, en el seu rol de califa, de tots els musulmans: no enviaria ni un sol soldat otomà a guerrejar contra els musulmans rebels i matar els seus correligionaris. Però el califa de l’Islam sí que despatxaria una delegació assessora que duria als musulmans xinesos el missatge «No lluiteu contra els europeus!».

El capitost d’aquesta comissió, que ara jeia a la seva cabina incapaç d’aclucar els ulls, havia sigut escollit específicament per Abdülhamit. Acompanyant aquest veterà general major, el sultà també havia col·locat dues autoritats que tenia en alta estima i que coneixia personalment: un professor d’història islàmica i un prestigiós i perspicaç muftí, un de barba negra i l’altre, blanca. Aquests dos erudits es passaven tot el dia asseguts davant el mapa de l’Imperi otomà que penjava de la paret de la sala comuna més gran de l’Aziziye discutint sobre quin seria el millor enfocament per persuadir els musulmans xinesos. Un dels experts, l’historiador, deia que bàsicament la missió que els havien encomanat no era apaivagar els musulmans xinesos, sinó adoctrinar-los sobre el poder de l’Islam i el seu califa Abdülhamit. El mutfí de barba blanca, que era més reservat, explicava que la jihad només seria «jihad» si comptava amb la participació del monarca d’aquell país, i que, de fet, l’emperadriu de la Xina ja havia renunciat a donar suport als rebels. A vegades, a aquests debats, també s’hi sumaven altres membres de la comissió, com els intèrprets o els militars.

Mentre l’Aziziye avançava cap a Alexandria sota la llum de la lluna de mitjanit, el Damat Doctor Nuri, en veure que estaven enceses les làmpades de les cabines, va aprofitar per dur la seva dona al gran saló per contemplar el mapa penjat de la paret. Aquesta era la situació actual de l’Imperi otomà establert sis segles abans pels antecessors de la Pakize Sultan. En la tardor de 1880, quatre anys després que Abdülhamit s’assegués al tron a l’edat de trenta-quatre anys, va ordenar la realització d’aquest mapa, en un moment en què l’estat otomà havia aconseguit recuperar, en el Congrés de Berlín i amb l’ajuda dels britànics, part de les terres que havien conquerit els russos. En la guerra que havia esclatat just després de la coronació d’Abdülhamit, l’estat otomà havia perdut una quantitat substancial de dominis (Sèrbia, Tessàlia, Montenegro, Romania, Bulgària, Kars, Ardahan). Després d’aquestes terribles pèrdues, Abdülhamit, creient sincerament que seria capaç de posar fi a la desintegració de l’Imperi otomà, distribuí aquest mapa, producte del seu optimisme, pels indrets més remots –diputacions comarcals, guarnicions, ambaixades– a través de trens, carros de cavalls, camells i vaixells. Els membres de la delegació assessora havien vist aquell mapa moltes vegades en diversos racons de l’imperi, que s’estenia des de Damasc fins a Ioànnina, des de Mossul fins a Tessalònica, des d’Istanbul fins al Hijaz, i en cada ocasió havien quedat meravellats davant l’enormitat de l’àrea que comprenia l’imperi, que certament inspirava respecte, abans d’adonar-se que desgraciadament el mapa estava minvant de forma contínua i cada cop més ràpida.

Aprofito aquesta ocasió per mencionar una història sobre aquest mapa que la Pakize Sultan havia escoltat al palau de Yıldız i que havia explicat al seu marit i després rememorat en una carta escrita a la seva germana. Segons deien uns rumors, una vegada Abdülhamit, que apreciava molt el seu primogènit, el príncep Selim, s’havia presentat de cop i volta a l’habitació del fill, que llavors tenia deu o onze anys, i havia sentit gran satisfacció en veure que el príncep estava contemplant una versió en format reduït d’aquest mapa, que tant l’enorgullia. Quan el sultà es va aproximar, va veure que algunes de les terres havien sigut pintades de negre, com si el mapa fos el típic llibre per acolorir que tenen els nens. Però en copsar, mirant-lo més detingudament, que les terres que el fill havia pintat de negre eren els territoris que Abdülhamit havia perdut just en asseure’s al tron o que s’havia vist forçat a cedir a l’enemic sense ni tan sols fer la guerra i que per tant ja no controlava per molt que hissessin la seva bandera (en el mapa apareixien com a otomans), el sultà va abominar a l’instant aquell marrec traïdor que responsabilitzava el seu pare de la desintegració gradual de l’Imperi otomà. La Pakize Sultan, que detestava el seu oncle amb la mateixa força, també va escriure que l’odi que Abdülhamit sentia pel seu fill es va intensificar deu anys més tard, quan va descobrir que la concubina en qui s’havia fixat estava enamorada del seu fill (i cosí de la Pakize), Selim Efendi.

Quan era petita la Pakize Sultan havia sentit parlar freqüentment d’aquelles terribles pèrdues de terres i dominis, d’aquells desastres que s’havien encetat en els anys immediatament posteriors a l’abdicació forçada del seu pare Murat V. Durant els tensos dies en què els soldats russos d’uniforme verd i blau havien arribat fins a San Stefano, a una distància de quatre hores del palau d’Abdülhamit, les places, jardins i punts més transitats d’Istanbul acabaren plenes de tendes proveïdes per l’exèrcit per tal d’aixoplugar els musulmans dels Balcans, de pell clara i ulls verds, que de cop i volta havien hagut de deixar-ho tot enrere i fugir de les tropes russes. L’estat otomà va perdre, en qüestió de catorze mesos, una part considerable de la regió balcànica de la qual havia sigut sobirà durant quatre-cents anys.

Més tard, els noucasats van rememorar, sense vessar llàgrimes, alguns dels altres desastres que solien ser tema de conversa en les seves infàncies respectives: abans de clausurar el Congrés de Berlín de 1878, els britànics s’havien adjudicat el control de Xipre (situat a l’est de l’illa de Minguer que acabaven de deixar enrere), juntament amb els seus aromàtics patis de tarongers, exuberants olivars i mines de coure. A diferència del que mostrava el mapa, feia també molt temps que Egipte no formava part de l’imperi. Després que els britànics bombardegessin els barris d’Alexandria amb bucs de guerra, emparant-se rere el subterfugi que durant la revolta contra Occident liderada per Arabí Paixà els cristians d’Alexandria estaven sota una greu amenaça, l’any 1882 ocuparien Egipte, que al mapa encara apareixia com a possessió otomana. (En aquells moments en els quals l’aprensió del perspicaç Abdülhamit s’apropava a la paranoia, sospitava que els britànics havien incitat ells mateixos aquesta revolta islàmica per així tenir una excusa per a apoderar-se d’Egipte.) Els francesos, per la seva banda, s’havien apropiat de Tunísia l’any 1881. Per repartir-se el llegat de «l’home malalt» que tenien a la falda, l’únic que havien de fer les potències mundials era arribar a acords, tal com havia vaticinat el tsar rus quaranta-set anys abans.

De fet, el factor que més inquietava els membres de la delegació assessora que seien tot el dia davant del vell mapa d’Abdülhamit era quelcom que no es veia reflectit en el plànol: els països occidentals que donaven suport a les revoltes liderades pels ciutadans otomans cristians nacionalistes-separatistes que bregaven contínuament contra l’estat otomà no només eren molt més forts en termes militars, sinó també pel que feia a l’economia, l’administració i les xifres de població. L’any 1901 aquesta gran geografia governada per l’estat otomà sumava una població de dinou milions. Cinc d’ells no eren musulmans, i aquests ciutadans no musulmans, que tot i no pagar impostos gaire excessius es consideraven de segona classe, exigien «justícia», «igualtat» i «reformes», i esperaven que els països europeus els protegissin. La població de Rússia, situada al nord i amb la qual els otomans estaven en guerra constantment, era de setanta milions. Per la seva part, Alemanya, que havia establert relacions amistoses amb l’estat otomà, s’apropava als cinquanta-cinc milions. I el més important: la producció econòmica dels estats europeus, amb l’imperi britànic al capdavant, era vint-i-cinc vegades superior a la modesta producció dels otomans. A sobre, pel que feia al comerç, els musulmans, que carregaven amb el pes militar i administratiu de l’imperi, no estaven a l’altura de la classe mercantil rum i armènia, que cada cop prosperava més a les províncies. Els dirigents de les províncies otomanes eren incapaços de respondre a les demandes de llibertat promogudes per la nova classe burgesa no musulmana constituïda pels rums i armenis –i quan havien de plantar cara a les revoltes de cristians que exigien poder administrar per compte propi les seves terres o, com a mínim, pagar els mateixos impostos que els musulmans, als paixàs governadors otomans no els quedava cap altre remei que terroritzar, matar, torturar i exiliar.

–Vostè torna a tenir cara de mal atzar! –va dir la Pakize Sultan al seu marit quan els noucasats van tornar a l’habitació–. En què estava pensant?

–És genial que puguem anar a la Xina i deixar-ho tot enrere una temporadeta! –va dir el Damat Nuri.

Però basant-se en l’expressió del seu rostre, la seva dona va comprendre que la seva ment seguia encallada en l’epidèmia de Minguer i en el Bonkowski Paixà.

5

Quan la barca feta de fusta de pi turc i proa punxeguda a l’estil minguerès que havia recollit el Bonkowski Paixà i el seu ajudant el doctor Ilias s’apropava a la costa, va avançar en paral·lel als penya-segats i als murs elevats del castell. No se sentien res més que els grinyols dels rems i el xipolleig de les onades que impactaven suaument contra les rocasses que feia gairebé set-cents anys que carregaven amb el castell. Exceptuant algunes finestres, no hi havia cap fanal encès, però sota la llum encisadora de la lluna podien observar la capital administrativa i ciutat més gran de la província de Minguer com si fos un miratge blanc i rosadenc. Tot i ser un científic positivista que no creia en supersticions, el Bonkowski Paixà va notar un cert mal averany en aquell paisatge. Encara que molts anys abans el sultà Abdülhamit li havia atorgat una concessió exclusiva per al cultiu de roses en aquesta illa, era el primer cop que la trepitjava. Durant molt de temps s’havia imaginat que aquella primera visita seria emotiva, alegre i festiva. Mai li hauria passat pel cap que, al contrari, desembarcaria al port d’amagatotis, en la foscor de mitjanit, com si fos un contrabandista.

Mentre la barca entrava a la petita badia, el remer va reduir la velocitat. Bufava de la costa un vent humit que duia les olors barrejades d’alga ressecada i de til·la. L’embarcació no es va apropar al moll de duanes on solien atracar les barques de passatgers, sinó a l’antic moll dels pescadors, bordejant el far construït en els temps que l’illa havia estat ocupada pels àrabs. Aquesta banda del port era més fosca i recòndita. El governador Sami Paixà, que havia organitzat sota ordres del sultà la visita secreta del químic en cap i el seu ajudant, havia escollit aquest moll no només perquè era inhòspit, sinó també perquè estava lluny de la seu de la governació provincial.

El Bonkowski Paixà i el seu assistent Ilias primer van entregar les seves bosses i maletes als dos funcionaris provincials de jaqueta negra que havien vingut a rebre’ls, i a continuació van pujar al moll agafant-se de les baranes que sortien de la dàrsena. Van pujar al carro que el governador els havia assignat sense ser vistos per ningú. El governador Sami Paixà havia enviat als visitants secrets un landó blindat privat que solia utilitzar durant les cerimònies i quan es volia mantenir allunyat de la gent. El governador paixà que l’havia precedit, un home grassonet i temorenc, s’havia pres molt seriosament les cartes d’amenaça que li havien enviat els anarquistes grecs d’esperit romàntic amb la intenció d’arrabassar l’illa a l’Imperi otomà, i, tenint en compte l’afició dels anarquistes a tirar bombes, ell havia fet ús del pressupost de la governació –el balanç del qual sempre era negatiu– per pagar la fabricació de les làmines blindades, que havia encarregat a Kudret l’Imberbe, el ferrer més cèlebre d’Arkaz.

Després d’avançar per la dàrsena i passar per davant dels edificis de duana i els hotels, que tenien els llums encesos, el landó blindat conduït pel carreter Zekeriya, en comptes d’enfilar pel pendent més famós de l’illa, l’avinguda d’Istanbul, va desviar-se cap a l’esquerra i es va ficar per carrerons. El químic paixà i el seu ajudant van flairar l’olor de xuclamels i pins a través de la finestra del landó: van veure vells murs de pedra recoberts de molsa, portes de fusta, façanes de cases de maons roses i finestres tancades sota la llum de la lluna. Quan el carro va arribar a la plaça de Hamidiye,11 després de transitar per sinuosos pendents, van veure la torre del rellotge que havia sigut erigida per commemorar els vint-i-cinc anys de la coronació (accessió al tron) de Sa Majestat el sultà, és a dir, el darrer dia del passat mes d’agost, però que lamentablement encara no havia sigut acabada de construir. Van parar esment als fanals encesos davant de l’Escola Rum i l’oficina de correus (antigament de telègrafs), i als guaites que el governador Sami Paixà havia desplegat en cada cantonada després d’haver-se iniciat el rum-rum sobre la pesta.

–Sa excel·lència el governador paixà és un personatge peculiar –va dir el Bonkowski Paixà al seu ajudant quan es van quedar sols a l’habitació de convidats que els havien assignat–. Però no m’esperava una ciutat tan pròspera, tan tranquil·la, tan serena. Si la foscor no ens ha enganyat, sembla que aquesta plenitud és obra seva.

Feia nou anys que el doctor rum Ilias, natiu d’Istanbul, treballava com a «ajudant» del químic en cap del sultà. Havien anat junts a tots els racons de l’imperi sufocant epidèmies, pernoctant en cambres d’hotel, habitacions de convidats de clíniques, pensions provincials i guarnicions militars. Cinc anys abans, i gràcies als líquids desinfectants que havien carregat a un vaixell, havien sanejat la totalitat de Trebisonda i havien alliberat la ciutat del còlera. En una altra ocasió, l’any 1894, havien viatjat per tota la regió d’Izmit i Bursa, anant de poblet en poblet i fent nit en tendes de l’exèrcit, per frenar un brot de còlera que s’estava propagant perillosament. El Bonkowsi Paixà tenia confiança en aquest ajudant, que Istanbul li havia adjudicat fortuïtament, i s’havia acostumat a revelar-li els seus pensaments. Com que el químic en cap i el seu ajudant havien anat de ciutat en ciutat i de port en port sufocant epidèmies en terres otomanes, i gràcies als seus coneixements, en els cercles de la burocràcia imperial i les organitzacions de salut eren coneguts com una mena de «científics salvadors».

–Fa vint anys, quan el Sami Paixà era el governador del sanjaq de Dedeagaç, Sa Majestat em va ordenar frenar el brot de còlera que havia esclatat allà. El governador es va assabentar que en els meus informes faria saber al sultà que, per culpa del tractament poc hospitalari al qual ens havia sotmès a mi i als doctors especialitzats en quarantena que m’havia endut d’Istanbul i la seva tendència a obstaculitzar les nostres labors, era responsable d’una pèrdua innecessària de vides. No em sorprendria que ara es comportés de manera hostil.

El Bonkowski Paixà va dir això amb un turc similar al dels nostres dies, que preferia utilitzar quan parlava d’afers d’estat. Però a vegades el doctor rum Ilias, que havia estudiat medicina a París, i el Bonkowski Paixà, que havia estudiat química també en aquella ciutat, parlaven francès entre ells. De fet, quan havien entrat a les habitacions de la casa de convidats, submergides en la foscor absoluta, i intentaven distingir els objectes de l’interior –què era un armari i què una ombra, o on era la finestra–, el químic sexagenari havia exclamat en francès, com si parlés dins d’un somni: «Aquest lloc fa olor de mala fortuna!».

Més tard aquella nit, els van desvetllar uns sorolls que instintivament van relacionar amb les raneres d’una rata. A Esmirna la lluita contra la pesta havia esdevingut una espècie de guerra contra les rates. Ara els sorprenia que a l’illa de Minguer, i més concretament a dins de la casa de convidats que els havia assignat el governador, no s’hi haguessin instal·lat rateres. La informació que la pesta es contagia a través de mossegades de rates i picades de les puces que duen a sobre era quelcom que s’havia comunicat via telègraf des de la capital a totes les províncies i organitzacions de quarantena en repetides ocasions.

L’endemà al matí van concloure que els sorolls que havien sentit provenien de les gavines que jeien sobre la teulada d’aquella mansió de fusta que estava pràcticament en ruïnes. El governador Sami Paixà havia decidit no allotjar el famós químic i el seu ajudant en l’espaiosa habitació de convidats del nou edifici de la seu de la governació, sinó en aquell casalot de fusta abandonat que el director de fundacions piadoses (Evkaf) havia preparat en un dia, perquè volia ocultar-los dels periodistes indiscrets, tenders tafaners i cònsols malintencionats d’Arkaz. Havia desplegat alguns guaites i servents a la casa.

El governador va comparèixer a la casa amb poca cerimònia i es va disculpar per l’estat lamentable de l’edifici. El Bonkowski Paixà va tenir la sensació inesperada que potser podia confiar en el Sami Paixà, el qual no veia des de feia anys. En el tors imponent, pràcticament enorme del governador paixà, en la seva barba encara no blanquinosa, en el seu nas i en les seves celles gruixudes, va detectar-hi una gran força, una resiliència.

Però el governador Sami Paixà poc va trigar a obliterar qualsevol esperança que podrien haver tingut el químic en cap i el seu ajudant quan va reaccionar igual que ho feien tots els governadors provincials o comarcals del món sencer en trobar-se a les portes d’una epidèmia.

–A la nostra ciutat no hi ha cap epidèmia! –va començar a dir el governador Sami Paixà–. De pesta, no n’hi ha cap, Déu nos en guard. Però, així i tot, els hem fet portar aquest esmorzar de la guarnició militar. Els soldats no mengen cap tros de pa acabat de sortir del forn sense haver-lo desinfectat primer.

Quan va veure el pa dels soldats, acompanyat de formatge de cabra, olives, nous i magranes en una safata a l’habitació del costat, el Bonkowski Paixà va somriure al governador.

–Les gents de la nostra illa, siguin musulmans o rums, tenen una gran afició pels xafardejos –va dir el governador Sami Paixà, mentre un criat embarretat omplia les tasses de la taula amb un cafè acabat de fer als fogons–. Difonen notícies falses de tota mena, diuen que «hi ha una malaltia» quan no n’hi ha cap; quan sí que n’hi ha, diuen que «no n’hi ha», i després ho escampen pels diaris i escriuen coses com ara: «El Bonkowski Paixà ha dit tal o qual cosa». I queda clar que la seva intenció és esquitxar-lo de fang, a vostè, igual que van fer a Esmirna. Evidentment, el que es proposen és incitar baralles entre musulmans i cristians, trastornar aquesta illa serena i treure’ns-la de les mans, igual que Creta.

En aquest punt fora bo recordar que quatre anys abans, i a conseqüència dels enfrontaments entre musulmans i cristians que havien sacsejat l’illa veïna de Creta, les potències internacionals havien intervingut amb el subterfugi de posar fi al conflicte i havien arrabassat l’illa dels otomans.

–Veient que la gent de Minguer no és conflictiva, ara s’han inventat que aquí hi ha una epidèmia! –va dir el governador paixà per acabar de rematar el tema.

–Durant el brot d’Esmirna ningú va al·legar que fos d’origen rum, ortodox, musulmà o cristià, benvolgut paixà! –va dir el Bonkowski Paixà al governador, que era uns sis anys més jove–. El diari rum Amaltheia, el diari otomà Ahenk i fins i tot els mercaders que mantenen relacions comercials amb Grècia es van prendre seriosament les mesures, es van adaptar a la quarantena. Si vam prevaldre, va ser gràcies a aquesta bona fe.

–A nosaltres també ens arriben els diaris i les notícies d’Esmirna, encara que sigui tard, a través del vaixell de Messageries. Si em permet una observació agosarada: les coses no van anar tal com vostè s’imagina, benvolgut inspector paixà –va dir el governador–. Tots els cònsols d’Esmirna, els grecs i els francesos al capdavant, es queixaven cada dia de les condicions de quarantena. Van intentar provocar avalots publicant als diaris els seus planys. Jo mai permetria que aquí, als diaris de Minguer, es difonguessin aquesta mena de notícies esvalotadores.

–No, en realitat, a Esmirna, quan la gent va comprendre que les condicions de quarantena eren una necessitat i un avantatge, van col·laborar excepcionalment amb la governació i la delegació de quarantena. Per cert, el governador Kâmil Paixà el Xipriota li envia, Excel·lentíssim governador, les seves sinceres salutacions. Naturalment, ell també està al corrent de la meva visita aquí.

–Quan el Kâmil Paixà el Xipriota exercia de gran visir, farà ja quinze anys, jo vaig ser el seu ministre de fundacions piadoses –va dir el governador Sami Paixà, rememorant amb nostàlgia els extraordinaris èxits de joventut–. L’il·lustríssim Kâmil Paixà és una persona excepcionalment destra, molt distingida i madura, fent gala del seu nom.12

–Sa excel·lència el Kâmil Paixà va permetre que es publiquessin notícies sobre l’epidèmia a Esmirna, i va fer bé –va dir el Bonkowski Paixà–. Em pregunto si no seria millor que també a Minger els diaris parlessin sobre l’epidèmia. És important que la gent s’alarmi… els tenders han de témer per les seves vides, de manera que quan comencin a imposar-se les prohibicions de quarantena les voldran respectar voluntàriament.

–Fa cinc anys que soc governador d’aquesta illa, quedi’s tranquil. El poble de Minguer, ja siguin els ortodoxos, els catòlics, i fins i tot els musulmans, és tan civilitzat com el poble d’Esmirna, o fins i tot més. Paren atenció al que els diu l’estat, obeeixen. Però tenint en compte que encara no hi ha oficialment cap brot de pesta, anunciar-lo prematurament podria desembocar en maldecaps innecessaris.

–Si la gent d’aquí és tan dòcil, faci publicar als diaris articles i notícies sobre la pesta, l’epidèmia, la quarantena, les morts. Així encara pararan més atenció –va dir el Bonkowski Paixà sense perdre la paciència–. És molt difícil dur a terme una bona administració dels territoris otomans sense comptar amb el suport de la premsa, benvolgut paixà, vostè ho sap prou bé.

–Minguer no és Esmirna! –va dir el governador–. Aquí no hi ha cap malaltia. És per això que Sa Majestat el sultà ha volgut mantenir en secret la seva visita aquí. Però també ha estipulat que, si en efecte apareix un brot, hem de prendre la decisió d’establir una quarantena com a Esmirna per tal de frenar l’epidèmia. Tanmateix, la presència de cònsols pèrfids en la delegació de quarantenes de Minguer, així com el fet que els doctors rums membres d’aquesta comissió que han difós notícies sobre l’epidèmia siguin pro Grècia, ha fet desconfiar Sa Majestat, i li ha prohibit a vostè veure’s amb els integrants de la delegació.

–N’estem al corrent, benvolgut governador paixà.

–Els que han escampat els rumors són aquests doctors rums senils. Van fer arribar al més aviat possible aquestes notícies als diaris d’Istanbul. Hi ha molts homes que, esperonats també pels consolats, desitgen arruïnar aquesta illa i arrabassar-nos-la com va passar amb Creta, benvolgut paixà. Si li puc ser franc, tenim sobre nosaltres els ulls de tothom, vagi amb compte!

Hi havia una amenaça en aquelles paraules? Per un moment, els tres funcionaris otomans –un musulmà, l’altre catòlic i el tercer ortodox– es van escodrinyar els uns als altres en silenci.

–D’altra banda, trobo molt més adient que sigui jo, el governador, qui decideixi què ha de sortir publicat als diaris de Minguer, i no vostè en caràcter d’inspector en cap –va dir el Sami Paixà envalentint-se–. Però vostè pot redactar tranquil·lament les seves troballes mèdiques i químiques en el seu informe, jo en això no m’hi ficaré. Si volen prendre mostres abans que el Bagdad, el vaixell de Maritimes, surti cap a Esmirna, poden visitar tres malalts, dos musulmans i un ortodox. A més, la nit passada un dels nostres guàrdies més veterans va morir al castell, tot i que no teníem notícia que estigués malalt. Avui, amb el seu permís, els proporcionaré uns escortes que els acompanyaran en les visites als malalts.

–Quina necessitat hi ha, d’escortes?

–Aquesta no és una illa gran. Encara que ho faci amb total discreció, al cap i a la fi estarà visitant malalts en caràcter de doctor, i aviat correran rumors sobre la seva arribada –va dir el governador–. I això desmoralitzarà a tothom, els enfonsarà els ànims. Ningú vol escoltar que hi ha una epidèmia. La gent sap què significa la quarantena: es tancaran els establiments, els doctors i els soldats entraran a les seves cases, el comerç es pararà en sec. Vostè ho sap millor que jo: si un doctor cristià intenta entrar en els domicilis d’un barri musulmà acompanyat de soldats, estarà temptant la sort. Si insisteix a dir que hi ha pesta, els tenders, el negoci dels quals estarà arruïnant, primer declararan que és un difamador i després diran que, de fet, qui ha dut aquí la pesta és vostè. Tampoc hi viu tanta gent, en aquesta illa, però sembla que tothom es pensa que té dret a comentar el que vol.

–Quina és la xifra de població actual?

–La població de l’illa, segons el cens que es va dur a terme l’any 1897, és de vuitanta mil persones, a Arkaz vint-i-cinc mil. S’estima que aquí la proporció de musulmans i cristians és meitat i meitat. Tot i això, és possible afirmar que els musulmans han esdevingut majoria tenint en compte els immigrants que han arribat de Creta els darrers tres anys, però tampoc puc insistir al respecte d’aquesta nova realitat perquè immediatament se’m tirarien a sobre.

–Fins ara quants morts hi ha hagut?

–Alguns diuen que quinze, d’altres diuen que més. Hi ha persones que amaguen els seus morts perquè no volen que vingui cap doctor de quarantena a tancar-los la casa o la tenda i calar foc a les seves possessions. N’hi ha d’altres que afirmen que tots els morts són de pesta. Aquí cada estiu hi ha una passa de diarrea, i el director de quarantena, l’ancià Nikos, sempre vol enviar telègrafs a Istanbul dient que hi ha còlera. Però jo li paro els peus i el faig esperar. I ell es passeja amb la seva polvoritzadora de pressió, desinfectant les fonts, el mercat, els barris pobres, el clavegueram on desemboca l’aigua bruta que flueix pel carrer, i allò que anomenava epidèmia acaba desapareixent. Si escrius a Istanbul dient que els morts són de còlera, es converteix en una «epidèmia» i els consolats i les ambaixades et munten un Cristo; si dius que és una «passa estival de diarrea», ningú li presta cap atenció i el tema cau ràpidament en l’oblit.

–La població d’Esmirna és vuit vegades més gran que la d’Arkaz, benvolgut paixà, però la xifra de morts ja és més elevada aquí que allà.

–Ja en descobrirà vostè el perquè –va dir el governador paixà amb un aire misteriós.

–He vist rates mortes per totes bandes. A Esmirna vam lluitar contra elles.

–Les nostres rates no tenen res a veure amb les d’Esmirna! –va exclamar el governador amb un incipient orgull nacionalista–. Els ratolins de muntanya de la nostra illa són molt més salvatges. Fa dues setmanes, de tan afamats que estaven, van baixar als pobles i les ciutats, assaltant cases i cuines. Els que no van trobar teca es van cruspir estores, lli, sabó, matalassos, catifes, llana, vímet… qualsevol cosa que trobessin per terra, fins i tot fusta. Tots els habitants de l’illa van quedar horroritzats. Després Déu els va castigar merescudament i van estirar la pota en massa. Però això que vostè anomena epidèmia no ho han dut ells.

–Qui ho ha dut, benvolgut paixà?

–Ara per ara oficialment aquí no hi ha cap epidèmia! – va replicar el governador paixà.

–Benvolgut paixà, a Esmirna al principi també van aparèixer ratolins morts. Com vostè ben sap, s’ha demostrat de forma mèdica i científica que la pesta es transmet dels ratolins i les rates a través de les puces. Vam fer que portessin rateres d’Istanbul. Recompensàvem econòmicament amb un mecidiye qualsevol persona que ens portés deu carronyes de rata.13 Vam demanar ajuda al Club de Caçadors d’Esmirna. Nosaltres, jo i el doctor Ilias, també ens vam sumar a aquests esforços, i és així com vam frenar l’epidèmia.

–Fa quatre anys els senyors Mavroyenis i Karkavitsas, els patriarques de dues de les nostres famílies més opulents, van demanar la meva ajuda per a establir un club urbà com a Tessalònica, seguint la moda de Londres, però aquesta és una ciutat petita i al final no va poder ser… Naturalment, en la nostra modesta illa no hi ha cap associació de caçadors. Tant de bo ens expliqués vostè com caçar les rates i així alliberar-nos de la pesta!

Als dos experts en quarantena no els va fer gens de gràcia que el governador paixà es prengués la situació tan a la lleugera, però van preferir no verbalitzar els seus sentiments. Van explicar-li l’estat actual de la ciència mèdica respecte als microbis i les pandèmies de pesta: Alexandre Yersin havia descobert, durant l’epidèmia de 1894, que el microbi que matava les rates era el mateix microbi de la pesta que matava les persones. Yersin formava part d’una fornada de doctors i bacteriòlegs que, partint dels descobriments de Louis Pasteur en l’àmbit de la microbiologia, havien tingut grans èxits lluitant contra malalties epidèmiques en hospitals situats en ciutats grans i pobres de territoris en altres continents ocupats pels francesos. I gràcies als esforços del doctor alemany Robert Koch, que duia a terme recerques dins el mateix àmbit, aviat a Europa es descobririen els microbis i les vacunes de moltes malalties, incloent-hi el tifus, la diftèria, la lepra, la ràbia, la gonorrea, la sífilis i el tètanus.

Émile Rouvier, un altre dels doctors pioners de l’Institut Pasteur que sempre feia nous descobriments i que era un gran coneixedor del còlera i la diftèria, havia sigut convidat a Istanbul per Abdülhamit dos anys abans. Durant la seva visita el bacteriòleg, que va obsequiar el sultà amb una capsa de sèrum de diftèria que havia portat des de París, primer va deixar meravellat Abdülhamit i els buròcrates del Mabeyn amb un discurs breu i plaent sobre les malalties contagioses i els microbis, i després va elaborar una sèrie d’artefactes per a produir de forma més econòmica i en quantitats més grans el sèrum de diftèria als laboratoris de Nişantaşı. En veure que aquestes informacions angoixaven el governador paixà, el químic en cap va adoptar un to molt seriós.

–Benvolgut paixà, així com s’estan trobant les vacunes de molts microbis, i en part s’estan fabricant a gran velocitat en laboratoris otomans, lamentablement avui dia encara no comptem amb la vacuna de la pesta, com vostè sap –va dir, intentant il·lustrar amb cura l’essència del problema que tenien entre mans–. Ni els xinesos ni els francesos han trobat encara una vacuna. A Esmirna nosaltres la vam vèncer amb mètodes de la vella escola: acordonaments, separacions entre la gent, rateres. La quarantena i l’aïllament són l’únic remei contra la pesta! En general, els esforços dels doctors en hospitals no salven vides… com a molt poden alleugerir el calvari del malalt agonitzant. I ni d’això n’estem segurs. Benvolgut paixà, està segur que el poble d’aquesta illa està preparat per a viure sota les condicions de quarantena? Es tracta d’una qüestió de vida o mort, tant pels mingueresos com per l’estat otomà.

–Si cau en gràcia als habitants de Minguer, siguin rums o musulmans, i decideixen creure en vostè, es convertiran en la gent més submisa i complaent del món! –va dir el governador Sami Paixà.

Dit això, va fer un moviment amb la tassa de cafè, que havia sigut reomplerta pel criat, com indicant que donava l’assumpte per tancat, i es va posar dempeus. Es va dirigir a l’única finestra de la casa de convidats que donava al castell i la ciutat per contemplar el paisatge i aquella blavor del mar que omplia amb vehemència l’interior de la cambra.

–Que Déu ens protegeixi a tots, a la nostra illa i la seva gent –va dir–. Però abans de salvaguardar la població i l’estat otomà, serà necessari que nosaltres els protegim a vostès, no sigui cas que els passi res.

–Contra qui ens ha de protegir vostè…? –va preguntar el Bonkowski Paixà.

–Això els ho explicarà el director del servei d’intel·ligència, el Mazhar Efendi! –va respondre el governador.

6

El Mazhar Efendi, el director del servei d’intel·ligència, gestionava la xarxa complexa i potent d’espies, informants i policies de paisà que estaven al servei del governador. Havia sigut enviat des d’Istanbul quinze anys abans per dur a terme una labor en la qual els poders occidentals havien insistit: transformar l’antiga força de zaptiehs en un cos modern de policies i gendarmes.14 A la vegada que implementava aquestes reformes amb èxit (per exemple, va obrir fitxes sobre tots els ciutadans i va ordenar alfabèticament els registres de criminals), s’havia casat amb la filla del haji Fehmi Efendi,15 patriarca d’una de les famílies musulmanes més antigues de Minguer, i igual que moltes altres persones que havien arribat a Minguer després de l’edat de trenta anys, s’havia enamorat de la gent, del clima i de la totalitat de l’illa. Durant els primers anys del seu matrimoni havia organitzat recorreguts per l’illa juntament amb altres amants de Minguer, i va haver-hi un temps en el qual desitjà aprendre la vella llengua dels habitants de l’illa. Després, quan en l’època del governador paixà temorenc que havia blindat el landó es va establir un servei d’intel·ligència, un fet que no era gaire habitual en la majoria de províncies, s’encarregà de reforçar la xarxa d’informants ja existent i començà a monitorar les activitats dels nacionalistes separatistes, cada cop més prominents, a encarcerar-los i fer-ne fitxes per tenir-los controlats, tasca per a la qual es va servir d’algunes de les relacions que havia establert en els seus primers anys a l’illa.

Al químic en cap i el seu ajudant Ilias, el Mazhar Efendi, que va comparèixer poc després, els va semblar molt menys ostentós que el governador paixà. El director del servei d’intel·ligència era un típic buròcrata de jaqueta desgastada, bigoti en forma d’ametlla i mirada blana. Emprant un to de veu formal, els va explicar sense perdre ni un segon que tenia orelles i ulls per tot el ventall de grups religiosos, polítics, comercials i partisans de l’illa, en els quals s’havia infiltrat mitjançant espies. Al seu parer, els cònsols, els nacionalistes grecs i turcs, i molts altres grups, motivats per la pèrdua de Creta, tenien com a objectiu fer créixer la calamitat de la pesta i la quarantena per tal que assolís dimensions internacionals. El Mazhar Efendi també va assenyalar que hi havia un grupuscle de camperols sectaris fanàtics que, obcecats a venjar-se del governador paixà per un incident de feia uns anys conegut com el Motí del Vaixell dels Hajis, també estaven interessats a tirar llenya al foc.

–És degut a tots aquests perills que aniran a visitar els malalts amb el landó blindat.

–Però això no cridarà més l’atenció?

–La cridarà. Als nens de l’illa els encanta córrer darrere el landó i xerrotejar amb el conductor Zekeriya. Però és el més convenient. No es preocupin, totes les cases i edificis que visitaran estan sent detingudament monitorats per membres de la governació, espies disfressats de tenders, i altres dels nostres homes. Només els demano una cosa: que no es queixin dels guàrdies que observin al seu voltant. No se sentin ofegats per la seva presència excessiva… en cap moment els passi pel cap escapar. Però vaja, si s’escapen, els nostres millors agents els enxamparan… I si algú se’ls apropa dient coses tipus «il·lustríssims venerables paixàs, tenim un malalt a casa, tinguin compassió, vinguin a veure’l», no li segueixin mai la corda.

El landó blindat del governador paixà primer va portar l’inspector en cap de salut i el seu ajudant –transitant per la ciutat com si estigués passejant una parella de viatgers europeus curiosos– a la masmorra del castell, que de per si era tan famós com la mateixa illa. Per tal de mantenir una distància entre els misteriosos visitants i els altres doctors de quarantena, el governador li havia dit a l’alcaid de la presó que eren dos inspectors nous de salut, un d’ells doctor. L’alcaid va ocultar el Bonkowski Paixà i el doctor Ilias de les mirades d’alguns presoners que albiraven l’exterior a través de foradets perforats en els gruixuts murs del castell. Després de passar per passadissos i patis foscos van sortir als baluards. Van baixar per unes escales de pedra poc segures que donaven als penya-segats rocosos, sobre els quals volaven gavines, i van entrar dins d’un calabós fosc i humit.

Quan la gentada de davant de la porta de la cel·la es va fer a un costat i va entrar llum suficient a l’interior, el Bonkowski Paixà i el seu ajudant van copsar immediatament que el guardià Bayram havia mort de pesta –i que, per tant, l’epidèmia que tenien entre mans era de pesta–. Havien vist en tres morts d’Esmirna (com a mínim) el mateix color de pell pàl·lid, galtes que semblaven flectides cap a dins, ulls desorbitats en una expressió estupefacta i dits premuts que havien empunyat les puntes de la camisa com volent escapar de l’agonia. El vòmit, les taques de sang i l’olor estranya també eren reveladors. El doctor va desbotonar amb cura la camisa del guardià de la masmorra i la hi va treure. No hi havia cap bubó ni al coll ni a les aixelles. Però en desvestir l’abdomen i les cames del cadàver, van veure el bubó empestat sobre l’engonal esquerre. Era prou gran i estava suficientment avançat, no en tenien cap dubte. Tocant-lo lleugerament amb les puntes dels dits, van percebre que havia perdut la seva duresa inicial –és a dir que com a mínim era de tres dies– i que el difunt havia mort de manera violenta i agònica.

Mentre el doctor Ilias netejava amb el líquid desinfectant que duia sempre a sobre la xeringa i el bisturí que havia extret de la bossa, el Bonkowski Paixà va fer fora la gent que s’apinyava davant la porta. Si el malalt encara fos viu, podrien haver seccionat el bubó i drenar la purulència de dins per atenuar una mica el seu dolor. El doctor ajudant va inserir la xeringa al bubó i va obtenir algunes gotes del líquid gelatinós groguenc de l’interior. Després, havent aplicat amb cura el líquid sobre les plaques de vidre que havien sigut acolorides per prendre mostres i col·locat el recipient meticulosament dins la bossa, va donar per conclosa la seva feina a la gran masmorra. Ja que la malaltia no era còlera, sinó pesta, la mostra s’havia d’enviar a Esmirna.

El Bonkowski Paixà, després d’ordenar al responsable que es cremessin totes les possessions del malalt, va aprofitar un moment que ningú mirava per agafar el petit amulet que penjava del coll del guardià tallant el cordill amb el bisturí. Després de desinfectar l’amulet, se’l va guardar a la butxaca per examinar-lo més tard, i va sortir a la llum del dia. Tenint en compte l’estat del cadàver, havia arribat a la conclusió que la pandèmia s’estendria ràpidament per aquella illa i que moriria una quantitat molt més elevada del que es temia, una realitat tan aclaparadora que l’omplia d’un malestar insidiós que li baixava des del coll fins a l’estómac.

Mentre el Bonkowski Paixà i el seu ajudant el doctor Ilias avançaven pels carrerons recaragolats de la ciutat vella, es van adonar que els tallers dels artesans de coure ja eren oberts, que els ferreters i els fusters començaven a treballar a aquesta hora del matí, i que la vida a la ciutat seguia el seu curs, com si no passés res. Un restaurant que solien freqüentar els tenders, el propietari del qual no havia parat atenció als rumors de pesta, tenia les portes obertes. En veure que també era oberta la farmàcia de Kocias Efendi, que més aviat semblava una tenda d’espècies, el químic paixà va demanar que aturessin el carro per entrar-hi.

–Tenen acide arsénieux? –va preguntar fredament a l’encarregat de la tenda.

–No ens queda mata-rates –va respondre el propietari de la farmàcia. Aleshores va comprendre que les persones dignificades que tenia davant eren gent important, i li va entrar una mica de neguit.

El Bonkowski Paixà va veure que, a més de vendre productes com til·la, cafè, tints, llavors i espècies de tota mena, el tender també feia pastes, ungüents i medicines casolanes. Mai, ni en els dies més atrafegats en els quals havia corregut d’un extrem a l’altre de l’imperi en caràcter d’inspector en cap de salut, havia oblidat que anteriorment havia exercit de químic i farmacèutic. Sobre les estanteries i les taules va albirar algunes medicines comercialitzades per farmàcies famoses d’Istanbul i Esmirna. Quan era més jove solia alliçonar els farmacèutics de ciutats provincials que venien remeis de bruixa sobre els progressos de la ciència farmacològica moderna. Però ara no era el moment.

A la badia del petit port, sota els tendals de tots colors dels hotels i les tavernes del passeig marítim, i als patis dels restaurants, la gent seia tan tranquil·la. El landó, que transitava pels carrerons que feien olor de til·la, va sortir a l’avinguda de Hamidiye havent passat per davant de les mansions rum cabaloses de més amunt. Els presseguers havien florejat, arribava una olor de rosa agradable, diferent. Van topar-se amb senyors que duien barrets i fesos, vilatans que duien espardenyes i caminaven sota les acàcies i els plàtans que flanquejaven l’ampla avinguda de Hamidiye. Van contemplar amb certa incredulitat el trànsit de gent que circulava per l’avinguda d’Istanbul, que baixava cap al port i els edificis de duana, les cases que flanquejaven el rierol en direcció al mercat, els magatzems i hotels, els carros de cavalls i els seus conductors endormiscats. Van constatar que havien començat les classes a l’Escola Rum i que els cartells de les companyies navilieres i els anuncis de les agències de viatges seguien desplegats al seu lloc, al mig del carrer. Observant des de davant de l’hotel Majestic l’estampa de la ciutat, on preponderaven els colors rosa, groc i taronja, el sentiment de culpa que implicava saber que la totalitat d’aquella dolça i relluent vida desapareixeria ben aviat va irrompre tan intensament que el Bonkoswki Paixà va voler plantejar-se la possibilitat que potser s’estava equivocant.

Però ben aviat confirmaria que en el seu diagnòstic no hi havia cap error. En la seva primera parada, el Bonkowski Paixà i el doctor Ilias van ser rebuts en una casa de pedra situada entre oliveres al barri de Hagia Triada.16 Aquí es van trobar amb un conductor anomenat Vasili que feia quinze anys que duia carros pels carrers de la ciutat i ara jeia a terra en un matalàs, atordit pel dolor i mig desmaiat, amb un enorme bubó al coll. Aquest efecte esbalaïdor, estupefaent, devastador de la malaltia, que duia molts empestats a un estat en el qual com a molt podien quequejar, incapaços de verbalitzar res, és una situació que el Bonkowski Paixà havia presenciat moltes vegades a Esmirna. La majoria dels que arribaven a aquest punt morien de seguida, i eren molt pocs els que sobrevivien.

Quan la dona del malalt, d’ulls plorosos, el va agafar del braç i el va sacsejar, de sobte el Vasili es va revifar i va intentar dir algunes coses. Però era incapaç d’obrir la seva boca resseca, i, quan finalment ho va aconseguir, tan sols van sortir-ne balbucejos.

–Què està dient? –va preguntar el Bonkowski Paixà.

–Deu estar parlant en minguerès… –va dir el doctor Ilias.

La dona del carreter va esclatar en plors. El doctor Ilias va intentar administrar el tractament que havia aplicat als malalts d’Esmirna que havien arribat a aquesta fase de la malaltia. Va seccionar el bubó dur i tendre amb el bisturí i va drenar-lo amb paciència, netejant-lo amb un cotó fins que va haver vessat tot el pus groguenc i perlí que regalimava. Per culpa dels moviments sobtats i estranys que feia el malalt, una de les plaques de vidre per prendre mostres va caure a terra i es va trencar. Estaven molt segurs que aquesta malaltia era la pesta, però així i tot el doctor Ilias va tornar a prendre unes gotes, que enviarien als laboratoris d’Esmirna, les va aplicar de nou a les plaques condicionades de vidre i les va guardar a la bossa.

–Ha de beure abundant aigua bullida, aigua amb sucre, i si és capaç de menjar, que mengi iogurt –va dir el Bonkowski Paixà quan es disposava a marxar. Va obrir ell mateix la finestreta i la porta de la fosca habitació–. I el més important: mantingui una bona circulació d’aire fresc a l’habitació, i renti la roba amb aigua molt calenta. Que no es cansi, i com més dormi millor.

El Bonkowski Paixà tenia la sensació que tot el que havia dit als empestats rums relativament benestants que eren propietaris de tendes a Esmirna aquí no tindria gaire efecte, cauria en l’oblit. Però deixant de banda tots els progressos que s’havien constatat a Europa els darrers deu anys en l’àmbit de la ciència bacteriològica, creia sincerament que si el malalt empestat descansava en un ambient serè, d’aire net, sense perdre l’optimisme, potser tenia «una mica» més de possibilitats de vèncer la malaltia.

Després de passar pel Moll de la Pedra, que tant apassionava els pintors romàntics (amb les muntanyes escarpades en blanc i negre darrere), el landó blindat es va aturar davant de la porta de jardí d’una de les cases pobres que se seguien l’una a l’altra al barri de Taşcılar, per on s’havia ficat. El funcionari guia que els havia adjudicat el Mazhar Efendi va dir al Bonkowski Paixà i al seu ajudant doctor que allà hi vivien uns joves musulmans que tres anys abans havien fugit dels altercats de Creta. Els tres joves es dedicaven a fer feines temporals al port, a portar maletes, o al gamberrisme, i segons el funcionari donaven molts maldecaps al governador paixà, que els havia instal·lat en aquella zona amb la millor de les intencions.

Tres dies abans un dels joves havia mort. El que havia emmalaltit el dia anterior ara agonitzava amb un mal de cap que el feia caragolar de dolor, però el seu cos plantava cara fent moviments bruscos i rígids. A Esmirna havien constatat que de cada cinc persones que havien emmalaltit després de ser contagiades amb el microbi dues morien. I també n’hi havia que enganxaven el microbi i no es posaven mai malaltes, potser ni n’eren conscients. El doctor Ilias, pensant que era possible salvar aquest jove, va entrar a tractar-lo.

Li va posar una injecció per fer-li baixar la febre. Amb l’ajuda d’un home al qual es referien com a amca,17 li van treure les robes de color groc pàl·lid que duia. El doctor Ilias, tot i haver-lo examinat, no va detectar cap bubó ni a les aixelles, ni al perineu, ni a la part posterior de les cames. Va palpar bé pressionant amb els dits que havia sucat en aigua desinfectant, però tampoc no va notar cap enduriment ni punt sensible a prop de les glàndules del coll. Si un doctor que no fos conscient de l’existència d’un brot de pesta examinés aquell malalt farfallós, que delirava amb els ulls injectats en sang, la pell molt resseca a causa de la febre i un pols extremadament accelerat, no el diagnosticaria mai amb aquella malaltia.

El Bonkowski Paixà estava sent vigilat per la resta de membres de la casa, i llegia a les cares dels joves una necessària por de la mort després de la desgràcia viscuda pel seu amic, raó per la qual aquelles mirades no li molestaven: sabia que només escoltarien les prescripcions d’un doctor de quarantena si temien per les seves pròpies vides. Però no podia entendre com era possible que ells, que necessitaven tant un doctor, encara seguissin utilitzant els objectes de l’amic difunt.

Francament només hi havia una indicació pel a la qual la gent d’aquella casa, d’aquella illa, havien de parar orella. El Bonkowski Paixà simplement volia exclamar «Escapeu, marxeu ben lluny!». Havia escoltat per boca de doctors europeus que la malaltia havia matat milers de persones a la Xina, que en alguns indrets poblacions senceres de llogarets, famílies i clans havien desaparegut de la nit al dia sense ni tan sols comprendre què els estava passant. Ara tenia por que tot aquest terror devastés, com en el dia del judici final, aquella illa tan simpàtica i tranquil·la.

Li havia quedat clar que el microbi s’havia «endinsat» a Arkaz, que s’havia estès sense manifestar-se; veia que, per exemple, aquella casa ni tan sols podria desinfectar-se amb polvoritzadors a pressió. El que feia falta era buidar les cases dels malalts, i, si els inquilins protestaven, tapiar despietadament la porta amb claus i deixar-los tancats a dins, com s’havia fet segles abans. Cremar aquelles cases on hi havia hagut una elevada xifra de malalts, on tothom s’havia contagiat, amb tots els mobles i objectes del seu interior, també era una solució antiga però efectiva.

A primeres hores de la tarda, van veure pústules tant al coll com a l’engonal d’un aprenent de barber de catorze anys que residia en un domicili del barri de Çite. Tals eren els xiscles del xaval, que es contreia violentament quan l’assetjaven mals de cap transitoris, que sa mare no podia evitar començar a plorar; i el seu pare, desesperat, no parava d’entrar i sortir al pati posterior, incapaç de suportar aquella situació. Uns minuts més tard, es van assabentar que el seu avi, que jeia en un divan a l’habitació del costat, també estava malalt. Però ningú no es fixava en el vell.

Després de seccionar el bubó dur però no tumefacte del coll del noi, el doctor Ilias va netejar la ferida amb una solució desinfectant. En aquell moment van veure que el pare del nen s’apropava amb un paper a la mà on s’havien escrit unes oracions, i que el sostenia en direcció al tors del seu fill. El Bonkowski Paixà havia presenciat moltes vegades com persones preses pel pànic durant la pandèmia recorrien a aquells papers de pregàries per conservar alguna mena d’esperança. També hi havia cristians que confiaven en els beneficis de talismans similars subministrats per alguns capellans. Sortint de la casa, el Bonkowski Paixà va preguntar al funcionari, l’home del director d’intel·ligència, qui era la persona que repartia aquests papers consagrats.

–El hoca en qui tothom confia,18 de benediccions i insuflacions més reputades, de bufar més poderós, és per descomptat el xeic del tekke de Halifiye,19 el Hamdullah Efendi –va dir el guia–. Però, a diferència d’altres xeics de tekkes que duen a terme operacions més fraudulentes, no és una persona propensa a repartir amulets a canvi de diners a tothom que compareix davant la seva porta. Hi ha alguns que intenten emular el que fa. Aquests papers deuen ser d’aquests imitadors.

–És a dir, que la gent és conscient de l’adveniment de la pesta i estan prenent mesures.

–Saben que hi ha una plaga, però no s’imaginen la gravetat de la situació –va dir el guia funcionari–. N’hi ha que demanen benediccions per tenir sort en l’amor, alguns per curar el seu tartamudeig i altres per protegir-se del mal d’ull… El governador paixà encarrega als nostres informants controlar tots els moviments dels xeics i hocas que consagren amulets, des dels més autèntics fins als més ensarronadors, i altres individus que s’ocupen de coses semblants als monestirs. Els envia clients i acòlits falsos, i fins i tot persones que al·leguen ser fanàtics purs. Sondeja les paraules dels sectaris més sincers.

–On és el tekke del xeic Hamdullah? També m’agradaria visitar aquell barri.

–Si compareix allà es desencadenaran els rumors –va advertir el funcionari–. I tampoc és que el xeic es deixi veure gaire entre la gent.

–A hores d’ara ja no ens ha de preocupar si circulen rumors o no –va dir el Bonkowski Paixà–. No hi ha cap dubte que en aquesta ciutat hi ha una epidèmia de pesta i és indispensable que tothom ho sàpiga.

El Bonkowski Paixà i el doctor Ilias van entregar personalment les mostres al Bagdad, el vaixell de la companyia Messageries Maritimes que salpava cap a Esmirna, i van enviar dos telègrafs a la ciutat. Tot i que el Bonkowski Paixà havia sol·licitat una audiència urgent amb el governador Sami Paixà a mitja tarda, no el van cridar a la porta del despatx del governador fins a l’hora de la pregària del vespre.

–Havíem donat la nostra paraula d’honor a Sa Majestat el sultà, li havíem promès mantenir en secret la seva visita! – va dir el governador Sami Paixà, amb un to que venia a dir: «lamentablement no ha sigut així».

–El secretisme era important en cas que els rumors presumptament carregats de mentides difosos per la vint-i-novena província del nostre sultà no fossin certs. Perquè bé podria haver sigut una maquinació política malintencionada, i no convenia fer córrer notícies falses. Però per desgràcia el que hem constatat al llarg del dia és que la pesta s’ha propagat, i molt. Podem dir amb seguretat que l’epidèmia de pesta de l’illa de Minguer és la mateixa que la d’Esmirna, de la Xina i de l’Índia.

–El vaixell que està portant les mostres a Esmirna, el Bagdad, just acaba de salpar.

–Sí, Excel·lentíssim governador paixà –va dir el Bonkowski Paixà–, els resultats oficials ens els notificaran demà des d’Esmirna via telègraf. Però jo ja li dic ara, a vostè, recolzat pel meu doctor més brillant, i en caràcter d’inspector en cap de salut i antic químic en cap del nostre sultà, i amb quaranta anys d’experiència acumulada en el món de les pandèmies, que això és pesta. Aquest tema no admet discussió. No sé si ho recordarà… Fa vint i tants anys, una mica abans de la guerra del 93,20 vostè i jo ens vam conèixer a Dedeagaç, sanjaq del qual era governador. Potser era una passa estival de diarrea, o potser era un petit brot de còlera!

–Com podria oblidar-me’n? –va dir el governador Sami Paixà–. Gràcies a la lucidesa de Sa Majestat el sultà i a les magnífiques mesures que vostè va prendre, vam parar els peus a la malaltia i vam salvar la ciutat. La gent de Dedeagaç encara li està enormement agraïda.

–Convoqui immediatament tota la premsa i anunciï que hi ha pesta a la ciutat i que demà es detallaran les regulacions de quarantena.

–No serà fàcil reunir la delegació de quarantenes… –va dir el governador paixà.

–Anunciï que s’ha proclamat la quarantena sense esperar que arribin els resultats dels laboratoris d’Esmirna – va sentenciar el Bonkowski Paixà.

7

L’endemà al matí la delegació de quarantenes de Minguer no es va congregar. Els representants musulmans estaven disponibles, però el cònsol francès es trobava a Creta, el director de la comissió, el doctor Nikos, no era a casa seva i el cònsol britànic, que el governador paixà considerava una persona de confiança, es va absentar amb una excusa inesperada. El governador va convidar el Bonkowski Paixà a la seva oficina, després de desplegar reforços de seguretat a la porta de la paupèrrima casa de convidats.

–Mentre esperem que es pugui reunir la delegació de quarantenes, hem pensat que potser li agradaria veure el seu amic farmacèutic d’Istanbul i antic soci Nikiforo –va dir.

–És aquí? No em va respondre els telègrafs que li vaig enviar –va dir el Bonkowski Paixà.

Quan el governador va dirigir la mirada cap a un racó del despatx, els altres es van adonar de la presència del Mazhar Efendi, que hi seia com una ombra difusa.

–El Nikiforo és a l’illa i va rebre els dos telègrafs que vostè li va enviar, ho sabem del cert! –va dir el Mazhar Efendi. Ho va comunicar amb una tranquil·litat particular, com si estigués segur que el Bonkowski Paixà consideraria quelcom ordinari que tots els telègrafs que arribaven a l’illa fossin examinats pels espies del governador.

–No va respondre els seus telègrafs perquè tenia por que vostè li tirés en cara els seus antics desacords comercials respecte a les concessions que van rebre fa uns quants anys –va dir el governador–. Però ara espera que el seu vell amic el visiti a la seva farmàcia. Després de marxar d’Istanbul i obrir aquí una farmàcia va amassar una gran fortuna.

El Bonkowski Paixà i el doctor Ilias van anar caminant fins a l’establiment. Com que els propietaris de les tendes dels carrerons angostos que arribaven fins a la plaça de Hrisopolitissa havien baixat els tendals de ratlles de color blau, blanc i verd per evitar que els productes tèxtils de tots colors –encaixos, vestits confeccionats, bombins, paraigües i sabates a l’estil europeu procedents de Tessalònica i Esmirna– que exhibien a les vitrines no es descolorissin sota el sol matinal, els carrers semblaven fins i tot més estrets del que realment eren. El químic i el doctor també van observar un fenomen que, segons havien constatat anteriorment, es produïa en moltes ciutats quan arrencava una epidèmia: els vianants no semblaven gens preocupats pel contacte amb altres persones, pel contagi. Les dones que havien sortit a fer la compra al matí amb els fills, els venedors ambulants que venien galetes, nous, llimones o çöreks de rosa típics de Minguer,21 un barber que afaitava en silenci un client mansuet, un xaval que venia diaris atenesos que havien arribat a bord del darrer vaixell… tot plegat feia la impressió que a la ciutat la vida seguia el seu curs habitual. En veure la relativa riquesa d’aquell barri i aquells carrers, la pluralitat de comerços que aprovisionaven la burgesia rum d’Arkaz, el Bonkowski Paixà va intuir que al seu antic amic, el farmacèutic Nikiforo, els negocis li anaven vent en popa.

El Bonkowski Paixà havia conegut el Nikiforo, minguerès de naixement, vint-i-cinc anys abans a Istanbul, quan era el propietari d’una petita farmàcia a Karaköy. El «quarto de la caldera», tal com es referien a l’antiga cuina situada a la part posterior de la farmàcia anomenada «Pharmacie Nikiforos», que es trobava en un carreró que donava a la Banca Otomana, havia sigut convertida en una manufactura. Allà el Nikiforo fabricava crema per a les mans d’olor de rosa i pastilles verdes per a la tos mentolades i amb sucre, productes que venia a les ciutats portuàries així com a algunes províncies remotes, un negoci possible gràcies a la política ferroviària d’Abdülhamit.

El germen principal de l’apropament entre els dos joves farmacèutics havia sigut la fundació conjunta de la Societat de Farmàcia de Constantinoble l’any 1879, una època en què les repercussions de la guerra russoturca de 1877-78, que havia conclòs amb una nova derrota, la pèrdua de territoris i l’arribada en massa de refugiats, encara se sentien intensament a Istanbul. En poc temps la Société de Pharmacie de Constantinople va arribar a la xifra de setanta membres, la majoria rums. Els indiscutibles dots organitzatius i les activitats de difusió del Bonkowski també van cridar l’atenció del jove sultà Abdülhamit, i va encomanar al químic, el pare militar del qual coneixia, una sèrie de tasques: redactar informes sobre microbis i dur a terme anàlisis de les aigües potables d’Istanbul, entre d’altres.

En aquells temps Abdülhamit estava interessat en l’elaboració d’aigua de roses, un projecte que formava part dels seus desitjos de modernitzar la indústria otomana passant del model de producció domèstica a una producció en manufactures-fàbriques. Les famílies d’Istanbul feia segles que confeccionaven casolanament aigua de roses en petites quantitats destil·lant-la en els seus domicilis a partir de les roses del seu jardí, i la utilitzaven personalment en el seu dia a dia, fent-ne dolços i melmelades. Seria possible traslladar aquesta mena de producció, amb tota la tradició i experiència que duien els otomans a les seves espatlles, a fàbriques a l’estil europeu, en quantitats molt més elevades? I, si es passés a aquest nou sistema, comptarien amb la capacitat suficient de cultivar el volum necessari de roses? El sultà Abdülhamit II també va demanar al jove químic Bonkowski Bey,22 que aparentment era un científic tot terreny, un informe sobre aquest tema.

El Bonkowski Bey va elaborar els plans i el pressupost mensual d’una fàbrica que fos capaç de dur a terme una producció d’aigua de roses en grans quantitats a Istanbul, i a manera d’annex va explicar al sultà que més enllà dels hivernacles de roses de Beykoz, al seu parer, l’únic indret on podien establir-se camps grans on cultivar tones de roses per abastar la fàbrica era la vint-i-novena província otomana, l’illa de Minguer. Evidentment, aquesta informació en part estava basada en les idees i suggeriments del seu amic Nikiforo, que coneixia bé la manufactura de crema de mans a partir de les roses de l’illa. El sultà no va trigar gaire a convocar el Bonkowski Bey i el farmacèutic Nikiforo, i després de demanar-los insistentment si, tal com indicava l’informe, realment es podrien fabricar grandíssimes quantitats de roses a la província de Minguer –roses d’aroma particular, olioses i pesades, però amb una profunda olor de sucre– i rebre respostes positives per part dels dos farmacèutics, un catòlic i l’altre ortodox, tots dos tremolant com fulles davant seu, va sortir de l’habitació.

Al cap d’un temps, un missatger provinent de la governació d’Istanbul notificà al Bonkowski Bey que Sa Majestat el sultà atorgava una concessió exclusiva als senyors Bonkowski i Nikiforo per cultivar roses a la província de Minguer i vendre la collita a la fàbrica d’aigua de roses que el sultà establiria a Istanbul. Aquesta activitat agrícola quedaria exempta d’impostos.

El Nikiforo es va prendre molt més seriosament que el Bonkowski aquest dret que el sultà els havia atorgat. És així com l’any següent va establir a l’illa una empresa per a produir aigua de roses; el Bonkowski, que en un inici havia invertit deu lires daurades en l’empresa, es va encarregar de gestionar les tasques de promoció i relacions amb el ministeri d’agricultura i comerç a Istanbul, i el primer any van tenir força èxit coordinant la producció de roses. El Bonkowski va trobar un camperol que havia emigrat dels Balcans a Istanbul després de la guerra russoturca de 1877-78 i coneixia les peculiaritats del cultiu de roses, i el va enviar a l’illa amb la seva família.

Però tots aquests impulsos i inversions es van interrompre en sec quan el Bonkowski Bey va perdre el favor d’Abdülhamit. La infracció aparent del Bonkowski fou mencionar amb certa petulància que Sa Majestat el sultà patia una molèstia al ronyó esquerre a dos doctors i un farmacèutic que llegien asseguts a la sala d’espera de la Farmàcia Apery d’Istanbul, on també es trobaven dos periodistes de l’oposició, un d’ells espia (Abdülhamit moriria trenta-vuit anys després a causa d’una insuficiència renal). El que va ofendre el sultà no va ser que la gent s’assabentés de la seva molèstia, sinó el fet que el químic gosés parlar dels seus ronyons tan a la lleugera.

Però el pecat fatal del Stanlislaw Bonkowski era l’èxit inesperat que havia assolit la societat de farmàcia moderna que havia fundat. En aquella època els herbolaris de la vella escola, que encara venien pasterades casolanes, espècies, herbes, arrels, verins, opi i altres drogues, estaven enemistats amb els farmacèutics moderns que comptaven amb formació mèdica. A partir de la proposta del Bonkowski Bey, i el suport que Abdülhamit li havia donat al principi, es van elaborar una sèrie de nous estatuts per als farmacèutics, i es va prohibir la venda de verins, drogues i pólvores considerades poc saludables, encara que fossin amb prescripció, als herbolaris.

Els que eren pastats a l’antiga, la majoria musulmans, es van rebel·lar contra aquella nova situació en veure que els seus ingressos estaven caient en picat. Van escriure i enviar a Abdülhamit un munt de cartes d’avís, algunes de signades i d’altres d’anònimes, dient que el comerç musulmà estava sent maltractat. Deien que darrere de les accions dels farmacèutics rums hi havia males intencions: el que volien era apropiar-se del monopoli dels verins i de les drogues! Això va deixar Abdülhamit desconcertat durant una bona temporada. Al nostre parer, va deixar de sol·licitar els serveis del Bonkowski Bey perquè les seves impertinències l’havien perjudicat, però cinc anys després, ablanit per les súpliques de diversos mediadors, va recuperar la confiança del químic i va tornar a sol·licitar-li informes sobre temes diversos, com ara anàlisis de l’aigua del llac de Terkos o estudis que poguessin explicar l’aparició de còlera cada any a Adapazarı. El químic indultat va escriure un munt d’informes de tota mena: els productes europeus més econòmics que podien utilitzar-se per a desinfectar l’aigua del pou de Zam-zam o la llista d’herbes i plantes del jardí del palau que podien emprar-se per a confeccionar verins.23

En el transcurs d’aquells cinc anys, el Bonkowski es va distanciar del seu bon amic farmacèutic de Karaköy, i el Nikiforo, per la seva part, va tancar la tenda i va instal·lar-se a Minguer, on havia nascut i s’havia criat.

Quan el Bonkowski Paixà va calar la riquesa de l’enorme establiment farmacèutic que donava a la plaça de Hrisopolitissa es va alegrar pel seu vell amic. Havia col·locat un fes amb el dibuix d’una rosa en la part més prominent de l’aparador, al vidre del qual hi havia escrit «Nikiforo Ludemis - Pharmacien». Aquest és un símbol que les farmàcies d’Istanbul solien col·locar a l’aparador per tal que les persones analfabetes poguessin identificar que es tractava d’una farmàcia. Al costat van reconèixer les ampolles i els receptacles elegants dels productes d’aigua de rosa del mateix Nikiforo, així com flascons de glicerina, càmfora i oli de peix. Les capses de medicines, xocolates suïssos, conserves i aigües minerals procedents de França de les marques Evian i Vittel, laxatius de Hunyadi Janos, colònies angleses Atkinson, caixes d’aspirina importades d’Alemanya i un munt de productes provinents d’Atenes feien de la vitrina un espectacle multicolor.

El propietari va sortir a l’exterior en albirar els dos convidats distingits que contemplaven amb admiració la seva vitrina. El Nikiforo els va dur cap a l’interior de la farmàcia i els va fer seure mirant de no acostar-s’hi gaire, i va demanar que els servissin cafè. Els vells amics van intercanviar paraules afables com si fos ahir l’últim dia que s’havien vist, i van rememorar algunes batalletes.

–El governador Sami Paixà m’ha dit que vostè no em volia veure, és cert?

–No li caic gaire bé, al governador…

–Si em permet que li sigui franc, no he vingut per parlar de la concessió que Sa Majestat ens va atorgar fa tant de temps a manera d’incentiu –va dir el Bonkowski Paixà.

–Jo voldria convidar-lo a examinar els productes de l’empresa que vam fundar fa uns quants anys.

En primer lloc, el Nikiforo els va mostrar unes ampolles fines i elegants d’aigua de rosa que havia encarregat a Istanbul. Van inspeccionar tota mena de cremes de mans, ungüents, sabons de colors i ampolles amb bomba d’essència de rosa.

–Els seus ungüents són la marca més sol·licitada després dels productes d’Edhem Pertev. I la crema de mans és molt popular entre les senyores musulmanes d’Istanbul.

Sabem les coses que van parlar durant aquella trobada a la farmàcia del Nikiforo perquè a l’habitació del costat un espia del servei d’intel·ligència la va transcriure paraula per paraula. Després d’explicar que havia comercialitzat amb èxit el ventall de productes patentats amb olor d’aigua de roses en la majoria de ciutats portuàries del Mediterrani oriental, el Nikoforo va mencionar amb orgull allò que l’havia fet guanyar més diners gràcies a la concessió d’Abdülhamit: més de la meitat dels camperols de l’illa de Minguer venien les seves roses a l’empresa del Nikiforo i els seus fills. El Todoris, el primer fill que havia tingut amb Mariantis, una dona rum mingueresa amb la qual s’havia casat a Istanbul, gestionava una plantació al nord, al poble de Pergalo. El fill petit, Apostol, era el director de vendes de la botiga que tenia a Atenes l’empresa Roses de Minguer.

–Que bé, doncs! Processeu els cultius locals i els veneu a l’exterior, i així porteu diners a l’illa! –va dir el Bonkowski Paixà–. I al governador Sami Paixà… què és el que no li agrada, de tot plegat?

–Sembla que les batusses, trifulgues i tensions entre clans musulmans i clans rums als voltants del poble de Pergalo, al nord, no tenen fi. Quan el Pavlo, un bandoler rum molt estimat pels habitants d’aquella regió muntanyosa, compareix a la plantació on es troben les nostres factories de roses i n’exigeix tribut, el meu fill no pot dir-li que no. Si s’hi negués, la nostra plantació no duraria més de tres dies… o bé mataria uns quants dels nostres homes, o bé calaria foc als camps. Tothom sap que el Pavlo és un opressor a qui li agrada assassinar funcionaris otomans, saquejar pobles musulmans i segrestar noies al·legant que «de fet són rums que han sigut islamitzades a la força»… I si s’emprenya, es posa a arrencar ulls i a tallar orelles.

–Com és que el governador Sami Paixà encara no li ha parat els peus?

–Per combatre el tirànic Pavlo, l’Excel·lentíssim governador paixà –va dir el farmacèutic Nikiforo, picant l’ullet als dos convidats amb un gest simpàtic, com indicant que sabia que hi havia algú a l’habitació del costat escoltant tot el que deien– va donar suport al bandoler Memo, que normalment és sustentat pels membres i el xeic fanàtic del tekke dels Terkapçi, establert a Nebiler, un poble musulmà adjacent. I el Memo va resultar ser tan dèspota com el Pavlo. A més a més, és un musulmà intransigent, i si es topa amb algun menjador o restaurant musulmà que estigui obert durant el ramadà els castiga.

–Mare de Déu! –va dir el Bonkowski Paixà, mirant el doctor Ilias amb un somriure–. I quins són els càstigs del tal Memo?

–Va enxampar un cuiner que havia obert un local al poblet de Dumanlı i que servia dinars durant el ramadà i el va punir flagel·lant-lo públicament amb un fuet de cavalls, com dient «que serveixi d’exemple!», i va aprofitar l’avinentesa per guanyar-se una temible reputació.

–Els musulmans, els funcionaris, les famílies antigues de Minguer… toleren aquesta mena d’atrocitats?

–Encara que no les tolerin, no poden fer-hi res, tampoc… –va dir el farmacèutic amb apatia–. És possible que com a bons musulmans les condemnin. Però aquest Memo els protegeix contra el Pavlo… I els soldats del governador paixà triguen molt de temps a desplegar-se des de la capital de la província. L’únic que fa el governador és determinar les localitzacions i els noms dels poblets on viuen aquests rums rebels que duen a terme tals calamitats i a l’estiu convida els vaixells cuirassats otomans Mahmudiye i Orhaniye a venir a bombardejar-los. Gràcies a Déu que la majoria de vegades no venen.

–Sembla una situació ben espinosa! –va dir el Bonkowski Paixà–. Sort que a vostè els negocis li van bé, però.

–Fa trenta o quaranta anys fou l’època daurada del marbre de Minguer, també conegut com a pedra de Minguer arreu del món, el comerç del qual va prosperar durant un quart de segle. Segur que n’ha sentit a parlar! –va dir el farmacèutic Nikiforo–. El marbre rosa de Minguer solia ser embarcat en grans quantitats al Moll de la Pedra i s’enviava a Alemanya, a Amèrica… Les voreres dels bulevards de ciutats com Chicago, Hamburg o Berlín, que a la dècada de 1880 van patir hiverns duríssims, estan fetes amb les pedres tallades de les nostres muntanyes, que es diu que són resistents al gel. En aquella època el comerç amb Europa es feia a través d’Esmirna. Però els darrers vint anys els nostres productes s’exporten més a Atenes, tant a causa d’una caiguda de la demanda de la pedra de Minguer com per l’interès que mostren els grecs. Les dames d’Atenes i les senyores d’Europa empren meticulosament la crema de mans d’olor de rosa pràcticament com si fos un perfum de luxe. Res a veure amb Istanbul, on l’aigua de roses no és gaire cara i, a més a més, te la pots beure a cullerades a la taula d’alguna pastisseria. Entenc, doncs, que la concessió per a fabricar roses no és el motiu de la seva visita. Deu ser que realment han vingut aquí per frenar la pesta, tal com es comenta.

–Sospitem que l’epidèmia s’ha propagat perquè ha sigut encoberta –va dir el Bonkowski Paixà.

–Explotarà de sobte, com la mort dels ratolins –va dir el Nikiforo.

–Vostè no té por?

–Ens trobem al llindar d’una gran desgràcia… Ja que no puc imaginar-me-la, m’intento convèncer que probablement tot és una equivocació, i així evito pensar-hi, amic meu. El governador paixà ha amanyagat tant els tarikats fraudulents que ara ningú farà cas de la quarantena per culpa dels seus xeics ignorants i malcriats.24 D’això és del que tinc por, vaja. Aquells petits xeics aigualiran la quarantena amb els seus paperets de pregàries, amulets i tota la resta.

El Bonkowski Paixà es va treure l’amulet de la butxaca.

–L’he agafat del coll del guardià difunt! –va dir, ensenyant-lo al seu vell amic–. No es preocupi, està desinfectat.

–Estimat Stanislaw –va fer el Nikiforo–. Vostè és qui en sap més, d’això. És cert que hi ha d’haver rates i puces perquè la gent es contagiï de pesta? Es pot transmetre de persona a persona sense que hi hagi rates? O em puc contagiar si toco aquest amulet?

–L’any passat a Venècia ni tan sols els doctors ni els experts més savis i famosos en temes de quarantena gosaven posar la mà al foc que la pesta no es transmet a través del tacte, ni tampoc per l’aire, o a través de partícules o saliva. Tenint en compte que no n’estan segurs, els mètodes de tota la vida, com l’aïllament, l’exterminació de rates o l’acordonament de cases i barris, segueixen sent l’única solució. Encara no hi ha cap vacuna per a aquesta perdició. Els francesos i els anglesos estan investigant-ho, ja veurem.

–Llavors que Déu ens ajudi! –va dir el farmacèutic.

Les campanes de les esglésies van tocar les dotze del migdia.

–Teniu verí per a les rates? –va dir el Bonkowski Paixà–. A l’illa què se sol utilitzar? Arsènic?

–A les farmàcies hi ha productes de cianur provinents de dues farmàcies d’Esmirna, l’Aristòtil i la Gran Bretanya. No són cars. Una capsa dura unes set o vuit setmanes. Tradicionalment, aquí la gent col·loca plantes tòxiques o verins fets d’arsènic que venen els herboristes. També es poden utilitzar les solucions que han arribat des de Tessalònica a la botiga Dafni i les que s’han enviat des de Grècia a la Farmàcia Pelagos a bord de l’últim vaixell de l’empresa Pantaleon. Són més riques en fòsfor. Vostè és químic i domina millor que jo el tema dels verins.

Els dos amics de joventut es van mirar de forma misteriosament profunda. El Bonkowski Paixà va adonar-se en aquell moment que havia pres distància respecte del seu amic de joventut i que havia acabat lleial a Abdülhamit i l’estat otomà, però els lectors de les cartes veuran que això no era del tot cert. El Bonkowski era incapaç d’entendre els sentiments del Nikiforo; no era capaç d’acceptar que el farmacèutic havia trencat totes les seves relacions amb Abdülhamit i Istanbul.

–Els dies que les rates –va continuar el Nikiforo– primer van assaltar les cases i després van morir en massa per si soles, ningú es va preocupar de posar trampes o verins. Ara bé, després dels rumors de pesta i de les notícies que a Esmirna es va dur a terme una cacera de rates, la nora dels Yanboydakis, una de les famílies rums més adinerades, ha comprat un parell de rateres fabricades a Tessalònica. I el jardiner dels Frangiskos ha comprat una trampa de barra de ressort feta pel Hristo, el fuster del barri.

–Demani al Hristo que en fabriqui tantes com pugui! – va dir el Bonkowski Paixà–. Si les encarrega a Creta o Esmirna, quant trigarien a arribar?

–Després del rum-rum de la quarantena, les agències de viatges han reduït el nombre de vaixells programats i han augmentat els no programats. Algunes de les famílies més riques han marxat de l’illa, anticipant que un cop es proclami la quarantena serà difícil escapar. De fet, n’hi ha que ja no han vingut, com solien fer sempre a principi de temporada. Si demanem verí per a rates a Creta, podria trigar un dia sencer a arribar, o dos dies si ve d’Esmirna.

–Vostè és farmacèutic. Pot imaginar-se perfectament que aviat tothom es posarà malalt, els hospitals s’ompliran a vessar, no hi haurà prou llits, els doctors no donaran l’abast, ni tampoc els enterramorts.

–Però a Esmirna vostè va posar ratlla a aquesta epidèmia, de manera ràpida i amb certa facilitat.

–Ens vam asseure amb el rum Lazarides, el propietari de la farmàcia més gran d’Esmirna, i el propietari musulmà de la farmàcia Şifa. En comptes de perdre el temps acusant-se els uns als altres, van comprendre la gravetat de la situació i van voler col·laborar per ajudar-nos a lluitar contra la malaltia. En aquesta illa, quines són les substàncies més apropiades per a preparar solucions desinfectants?

–L’exèrcit confecciona la seva pròpia solució al forn de calç que tenen a la guarnició. La governació rep barrils de desinfectant des d’Istanbul a través d’Esmirna, i, pel que fa als hotels i restaurants, alguns el compren a la farmàcia del Nikolas Aghapides a Istanbul. Hi ha hotels i restaurants que fan olor de lavanda i semblaria que estan nets i han sigut desinfectats, però la quantitat d’alcohol de les solucions que utilitzen no sé si és suficient per a matar els microbis de la pesta, o si tenen algun efecte més enllà de fer bona olor. Per la seva banda, el Mitsos, el propietari de la Farmàcia de Pelagos, forma part de la delegació de quarantena, i la seva solució farà més fàcil la quarantena als hotels, que solen adquirir-la a bon preu.

–Vostès tenen sulfat de coure?

–Aquí li diuen vidriol blau… Si em dona un dia, li podria aconseguir d’altres farmàcies la quantitat suficient per a confeccionar una solució. Però, tenint en compte la naturalesa política que adoptarà la quarantena en aquesta illa, dubto que hi puguem seguir tenint accés.

8

Que el farmacèutic Nikiforo sabés amb tanta exactitud quins productes hi havia a l’illa (i a on) va impressionar el Bonkowski Paixà.

–A la delegació de quarantena vostè també hi hauria de ser present, no només el farmacèutic Mitsos –va dir.

–M’honoren les seves paraules, benvolgut paixà –va respondre el Nikiforo–. Jo estimo molt Minguer. Però soc incapaç de tractar amb aquests cònsols que l’únic que saben fer és vendre targetes d’embarcament, dur a terme contraban i estafar-se els uns als altres. Cap d’ells és realment cònsol, tots són vicecònsols. D’altra banda, mentre l’Excel·lentíssim governador paixà segueixi protegint els xeics, dubto que la quarantena pugui mantenir-se.

–Quin és el xeic més indomable dels que s’oposen a la quarantena?

–Nosaltres, els rums, mai a la vida gosaríem ficar el nas en els credos dels musulmans. Però miri, en aquesta illa estem tots junts, com en un vaixell. Les fletxes de la pesta cauran sobre tothom, sigui musulmà o cristià. Si els musulmans no es prenen seriosament la quarantena, no només moriran ells, sinó també els cristians.

El Bonkowski Paixà, com per indicar que havia arribat l’hora de marxar, es va aixecar de la cadira i va posar-se a examinar les vitrines de la farmàcia on estaven exposats els productes d’aigua de roses.

–Els nostres productes estrella segueixen sent La Rose du Minguère i La Rose du Levant! –va dir el Nikiforo. Va obrir la vitrina i va entregar al Bonkowski Paixà una ampolla elegant i una gerra de vidre de mida mitjana.– La Rose du Minguère és la nostra crema de mans d’olor de rosa, i La Rose du Levant és la nostra aigua de roses de més qualitat. Estimat paixà, fa més de vint anys vam decidir junts el nom d’aquests productes… Que se’n recorda?

El Bonkowski Paixà, que realment recordava aquella nit a Istanbul de feia tants anys, va somriure amb certa enyorança. Els dos joves, que acabaven de rebre una concessió inesperada per part del sultà, bevien raki a la recambra de la farmàcia del Nikiforo a Karaköy i feien plans per fer-se rics. La primera tasca seria embotellar l’aigua de roses d’aroma especial de Minguer, i després durien a terme la fabricació de la crema de mans. La dècada de 1880 foren els anys daurats dels productes patentats que els europeus anomenaven spécialités pharmaceutiques. Les herboristeries pastades a l’antiga, plenes d’olors i colors, van quedar en segon pla i les farmàcies de vitrines de fusta i pintura blanca, on es podia sol·licitar l’elaboració de medicines a partir de prescripcions, van irrompre amb gran força al mercat. Fou llavors quan farmàcies d’aquest tipus començaren a importar de l’exterior del país pomades per a ferides, pastes de dents, tints per a barbes i cabells, i medicines patentades per a l’estómac o les durícies, que venien dins d’ampolles refinades. Algunes farmàcies d’Istanbul i Esmirna fins i tot venien productes europeus diversos com aigües de colònia o gasoses laxants. I en aquella època alguns dels farmacèutics més espavilats van començar a fabricar versions autòctones d’aquells productes. El mateix Bonkowski Bey va fundar una petita empresa que venia «gasosa laxant local» i «suc carbonatat». Fou així com va descobrir que les ampolles, taps, caixes elegants i etiquetes de les medicines patentades i les begudes, fins i tot de les suposadament «locals», es fabricaven a Europa. A París els dissenyadors començaven a cobrar molt per les seves il·lustracions. És per això que va contactar amb el seu amic pintor Osgan Kalemciyan.

–Aquest és un disseny especial que va fer el seu amic Osgan per a les nostres ampolles d’aigua de roses. No l’hem canviat mai. Vam començar imprimint-ne mil unitats a l’única impremta de targetes i etiquetes d’Arkaz, i les vam enganxar a les primeres ampolles d’aigua de roses.

–A banda d’un químic farmacèutic més que notable, l’Osgan també era un dels dissenyadors d’anuncis més sol·licitats d’aquella època –va rememorar el Bonkowski Paixà–. Treballava per als hotels i les botigues més cèlebres de la ciutat, com la del Lazzaro Franco, i per descomptat feia il·lustracions per a capses i catàlegs de productes farmacèutics.

–Miri això! –va dir el Nikiforo apartant el Bonkowski Paixà a un costat–. En realitat –va prosseguir, abaixant la veu–, l’enemic més rabiós de la quarantena, el que hauria de preocupar de debò el governador paixà, és el xeic dels Rifai. El xeic Hamdullah també li dona suport clandestinament.

–En quin barri estan ubicats aquests tekkes?

–Vagi a Vavla i a Germe. Que es recorda d’aquest emblema de la Rosa del Llevant? És més aviat simbòlic. Hi apareixen la rosa de Minguer, el Mont Blanc i les torres marcadament punxegudes del castell d’Arkaz.

–Oi tant que el recordo! –va exclamar el Bonkowski Paixà.

–També voldria fer arribar a sa excel·lència el governador paixà mostres dels nostres productes –va dir el Nikiforo assenyalant les dues ampolles de La Rose du Levant que havia col·locat en un cistell–. També vaig fer confeccionar una banderola de tela inspirada en l’etiqueta d’aquestes ampolles i la vaig penjar a l’aparador per fer-ne promoció, però desgraciadament sa excel·lència el governador paixà va malinterpretar les meves intencions… I és que no només ens va obligar a retirar de la vitrina la banderola amb el disseny de l’etiqueta, sinó que ens la va confiscar. Accepto formar part de la delegació de quarantenes amb l’única condició que se’m retorni la banderola promocional. Aquella tela ocupa un lloc important en la història de la nostra empresa…

Mitja hora més tard, el Bonkowski Paixà, que havia entrat al despatx del governador Sami Paixà després d’insistir-hi molt, de seguida li va expressar el desig del farmacèutic.

–El meu vell amic i farmacèutic Nikiforo ha acceptat ingressar a la delegació de quarantenes –va dir–. Però amb una condició: demana que li restitueixi la seva banderola publicitària.

–Vaja, fins i tot a vostè li ha explicat aquesta història! Quina persona més ingrata i repel·lent, aquest Nikiforo… Gràcies a la concessió que li va atorgar Sa Majestat el sultà, s’ha fet ric amb el negoci del cultiu de roses, les aigües de roses i la farmàcia. I sense pensar-s’ho dues vegades s’ha posat a disposició del cònsol i ministre de comerç grecs, i ha traït el sultà. Si volgués podria enviar-li un inspector d’hisenda, ofegar-lo a base de multes i impostos, fer que els seus palaus d’aigua de roses s’ensorrin sobre el seu cap.

–Prego que no ho faci, Excel·lentíssim governador paixà! –va dir el Bonkowski Paixà amb una humilitat extrema–. La quarantena exigeix cooperació i solidaritat. Amb prou feines l’he pogut convèncer que ingressi a la comissió de quarantena.

El governador paixà va entrar per la porta verda de la petita habitació adjacent, va obrir un bagul i en va extreure una peça de tela de color rosaci-vermell a l’estil minguerès, i la va estendre com un llençol.

–Miri! Això bé podria ser una bandera!

–Entenc la seva aprensió, benvolgut paixà, però no és una bandera… és una tela amb el disseny d’una etiqueta per a promocionar el producte de la companyia farmacèutica que vam fundar el Nikiforo i jo quan érem joves. Una mena d’emblema per a ornamentar les ampolles! –I va continuar:– Benvolgut paixà, li prego que pregunti a l’oficina de telègrafs altra vegada per esbrinar si ha arribat cap notícia d’Esmirna, per favor… –El Bonkowski no ho va dir per canviar de tema, sinó perquè no es creia que encara no en sabés res.

Al cap d’una estona, ell i el seu ajudant van tornar caminant a la tronada casa de convidats. El doctor Ilias va tornar a dir a l’impacient Bonkowski que no anés a l’oficina de telègrafs pel seu compte.

–Quin mal hi ha? Qui podria desitjar que esclatés un brot de pesta? Tots els bàndols d’aquesta illa que estan enemistats entre ells deixaran córrer les seves animadversions un cop es declari la pesta, com passaria en qualsevol altre lloc.

–N’hi haurà que buscaran brega amb vostè només per fer-se notar, benvolgut paixà. Recordi aquell cop que després de lluitar un mes contra el brot de còlera a Edirne vam aconseguir sufocar-lo. Quan marxàvem de la ciutat hi havia persones que juraven que qui havia dut l’epidèmia a Edirne havia sigut vostè.

–Aquesta és una illa verdíssima i calorosa! –va dir el Bonkowski Paixà–. Aquí la gent és més blana, igual que el clima.

Com que no arribaven notícies sobre el telègraf, l’inspector en cap de salut de l’estat otomà i el seu ajudant van sortir de la casa de convidats sense notificar-ho a ningú. Abans que els guàrdies i escortes tinguessin temps de reaccionar i anar-los al darrere van irrompre a la plaça de la Província. Després d’un migdia de primavera xafogosa, s’estenia un cel clar sobre la plaça. Les meravelloses vistes del castell a la banda esquerra i la mítica roca escarpada del Mont Blanc a la dreta van meravellar el Bonkowski Paixà. Es van encaminar sota l’ombra de les columnes dels edificis que donaven a la plaça de la Província. Havien plantat un parell de bombers que fumigaven amb solució desinfectant, un a la porta de l’oficina de correus de Minguer i l’altre davant de l’elegant merceria Dafni. Aquest era el senyal més clar que hi havia pesta a la ciutat. Els cavalls dels carros dormisquejaven dempeus, els conductors que esperaven l’arribada de nous clients xerraven entre ells animadament.

A la porta de correus un funcionari els va ruixar amb llisol d’olor de roses. Tot just entrar el Bonkowski Paixà va albirar un funcionari d’edat avançada que recomptava alguns papers mentre sucava de tant en tant els dits en aigua amb vinagre.

–Ha arribat el telègraf que esperava i el telègraf que requeria la delegació provincial de quarantenes! –va dir-li, i a continuació va seguir revisant els documents.

L’inquiet Bonkowski Paixà també havia enviat un telègraf privat al director de quarantena d’Esmirna. Efectivament, tal com havia vaticinat, confirmava que la pesta havia arribat «oficialment» a la ciutat.

–Abans que comenci la reunió de quarantena, vaig un moment a Vavla i a Germe i ara torno! –va dir el Bonkowski Paixà–. Un doctor de quarantena ho ha de veure tot amb els seus propis ulls.

Tot seguit, el doctor Ilias es va adonar que, a la seva dreta, la porta de l’habitació on es distribuïen els paquets, que quedava darrere el taulell dels telègrafs i donava a l’exterior, havia quedat entreoberta. A través seu podia contemplar el jardí posterior d’un color verd brillant.

El Bonkowski Paixà va notar la mirada indecisa del doctor Ilias. Va dirigir-se a la part posterior del taulell de clients situat a l’esquerra, passejant-se tranquil·lament pel darrere (el Dimitris Efendi, el director de correus, i l’altre funcionari estaven d’esquena llegint uns documents). Va entrar a l’habitació buida i, sense disminuir la velocitat, va acabar d’obrir la porta i va sortir de l’edifici.

En circumstàncies normals, el doctor Ilias no hauria deixat sol el seu patró en una situació així. Però tot havia passat tan de pressa que en comptes de reaccionar es va quedar paralitzat observant la porta, suposant que l’inspector en cap reapareixeria en qualsevol moment.

Al jardí posterior, el Bonkowski Paixà es va delectar, pensant que s’havia alliberat momentàniament dels espies i escortes del director del servei d’intel·ligència. Va sortir al carrer i va enfilar costa amunt. No hi havia cap dubte que de seguida enviarien homes a tot arreu i el trobarien. El respectat químic sexagenari estava molt satisfet de si mateix per haver comès aquella entremaliadura, per haver aconseguit escapar-se de tothom.

Dues hores més tard, el cadàver ensangonat del Bonkowski Paixà apareixeria tirat en una cantonada del solar adjacent a l’edifici situat davant de la Farmàcia Pelagos, a la plaça de Hrisopolitissa. Què va fer l’inspector en cap de salut del sultà i de l’estat otomà durant aquestes dues hores, qui el va raptar i matar, quan i com, són qüestions que encara avui dia se segueixen debatent entre els historiadors de Minguer, tot i que amb certa desgana.

A un costat del pendent al qual havia arribat per atzar i pel qual ara pujava feixugament, hi havia un mur vetust que tenia el guix desgastat i sobre el qual penjaven branques de lledoner, parres i un salze ploraner; i a l’altre costat, un terreny buit on unes dones reien i cridaven animadament mentre estenien la bugada entre els arbres i els seus nadons i nens vagarejaven pel voltant. Més endavant, el Bonkowski Paixà va albirar dos llangardaixos en ple acte de copulació amagats entre les plantes enfiladisses. Les classes de l’escola secundària rum de noies Marianna Theodoropoulos no havien sigut cancel·lades, tot i que solament la meitat de les estudiants havien comparegut a l’edifici de l’institut. L’inspector de salut, que bo i caminant pel carrer observava el pati posterior de l’institut a través les barres negres de la tanca com si es tractés d’una presó, va entendre que molts pares i mares de famílies rum no es podien permetre la despesa addicional de donar dinar als seus fills ni quedar-se a casa amb ells i s’havien vist obligats a seguir enviant les nenes a l’escola tot i els rumors de la pandèmia, per tal que tinguessin accés a un tros de pa o un bol de sopa, i va notar en els rostres de les estudiants l’ansietat que suposava haver de passar el dia en una escola que cada cop estava més i més desolada.

A continuació, el Bonkowski Paixà va entrar al jardí de l’església de Hagia Triada. Una estona abans la gentada de dos funerals havia sortit per la porta del pati amb els taüts dels seus difunts i s’havia encaminat cap al cementiri ortodox situat a la part posterior del barri de Hora, i ara el jardí estava relativament calmat. El Bonkowski Paixà va recordar les querelles pel que fa a la construcció d’aquesta nova església ortodoxa rum vint anys abans i el cert ressò que havien tingut a Istanbul. En la ubicació actual de l’església antigament hi havia un cementiri improvisat a correcuita per enterrar els morts d’una epidèmia de còlera que havia sotragat violentament Arkaz l’any 1834. Els rums que s’estaven enriquint amb el comerç del marbre de l’illa volien edificar una gran església en aquesta parcel·la per fer taula rasa d’aquells horribles dies de còlera. El governador d’aquella època, posant com a excusa que una nova construcció en el terreny on reposaven els morts de còlera causaria problemes de salut, va obstaculitzar aquell projecte. Abdülhamit, per la seva banda, va sol·licitar l’opinió professional del jove químic, en un moment en el qual es discutia la disponibilitat d’aigua potable a Istanbul, i finalment es va concedir als rums el permís per a edificar l’església de Minguer als terrenys de l’antic cementiri. La cúpula d’aquesta església era extremadament gran, com la de totes les esglésies en territoris otomans que s’havien construït després que seixanta anys abans –a conseqüència de les reformes del Tanzimat–25 s’hagués començat a permetre als cristians erigir cúpules. El fet que tant aquesta enorme cúpula com la torre del campanar fossin ràpidament observables pels que arribaven al port en vaixell, fent la impressió que aquesta era una illa rum, era una qüestió que pertorbava els governadors. Potser la cúpula de la Nova Mesquita, l’edifici més voluminós que havien construït els otomans a l’illa, era més gran. Però potser la seva ubicació no era tan espectacular!

El Bonkowski Paixà va arribar a la conclusió que, si entrava a l’església, els encarregats de desinfectar i els parroquians no el deixarien en pau, així que va caminar enganxat a la paret. Hi havia una sèrie de tendes en aquella banda del carrer. A l’altre costat, a la mateixa cantonada, s’havia edificat un institut per a nois amb el suport d’una fundació. El Bonkowski Paixà va rememorar els dies que havia exercit de professor associat de química en alguns instituts d’Istanbul trenta anys abans; i va sentir el desig d’entrar a impartir classes de química, microbis i pesta a aquells estudiants que vagarejaven atribolats pels passadissos de l’escola.

Quan va sortir del pati de l’església va veure un distingit senyor rum d’edat avançada que caminava pel carrer i li va preguntar en francès com podia arribar fins a Vavla. Només per aquesta breu interacció amb l’inspector de salut – una trobada que va notificar a la policia dues hores més tard, quan fou trobat el cadàver del paixà– el vell (un parent llunyà de l’opulenta família dels Aldoni), que havia respost al químic amb balbucejos, va ser tractat amb hostilitat per part de les autoritats durant una llarga temporada, com si ell fos un dels principals sospitosos del crim, un tràngol que explicaria deu anys després dels fets a un diari atenès.

El Bonkowski Paixà va passar per davant d’algunes fruiteries, verduleries i botigues de queviures, algunes obertes i d’altres tancades, i el forn Zofiri, cèlebre per les seves galetes d’ametlla, i que l’any 2017, quan estem escrivint aquestes línies, encara segueix obert. Quan el químic era a la Baixada de l’Ase Bramant es va fer a un costat en veure que hi havia una congregació reduïda de gent que sortia d’una petita mesquita i enfilava pendent amunt amb un enorme taüt. Aquest moviment fou albirat per un barber l’establiment del qual estava situat a la cantonada entre la baixada i l’avinguda de Hamidiye. Després d’aquest darrer funeral, i abans que arribessin nous difunts, la mesquita (de cúpula més modesta) que havia ordenat construir l’any 1776 el famós minguerès i antic gran visir Ahmet Ferit Paixà s’havia quedat buida. El Bonkowski Paixà va passar per davant de la porta del pati situada al cantó de la mesquita que donava al mar i va transitar per carrers angostos que feien olor de til·la. Quan va veure l’hospital de Hamidiye, que aquell matí havia començat a rebre malalts tot i no estar acabat de construir, va pensar que els homes del servei d’intel·ligència potser l’estarien buscant allà i es va endinsar als carrerons del barri de Kadirler i després als de Germe.

Va aturar-se una estona a observar la baralla entre dos germans que s’esbatussaven per alguna raó, els nens que corrien amunt i avall amb els peus nuus, les aigües brutes que fluïen pel mig d’aquests carrers que, tenint en compte que l’epidèmia just acabava de començar, ja havien patit la mort de massa empestats. Va passar per davant de la porta del xeic que havia consagrat l’amulet de Bayram Efendi, que encara duia a la butxaca. Tot això ho sabem perquè un policia de paisà que sempre feia guàrdia en aquella zona va veure el paixà i ho va deixar escrit en un informe.

Aquell policia no va identificar automàticament el Bonkowski Paixà. Però va presenciar com pels voltants d’aquest tekke l’home es va topar amb un jove i que tots dos van entaular una conversa que va iniciar-se més o menys així:

–Senyor metge, tenim un malalt a casa, vingui a veure’l, si us plau.

–Jo no soc metge…

Van parlar una estona. Però el policia no va poder escoltar què deien i els va perdre de vista de seguida.

Després d’haver caminat una estona pels carrers a pas lleuger, l’inspector en cap de salut i el jove agitat van entrar a un pati de murs baixos. El Bonkowski Paixà, com si estigués en un somni, va intentar obrir en va una porta equivocada. Seguia empenyent la porta, tot i que sabia que no serviria de res.

A continuació, es va obrir la porta del domicili i van entrar a l’interior. Per dins circulava un aire pesadíssim amb olor d’alè, de vòmit i de suor, com solia passar a les cases on hi havia empestats. Va aguantar la respiració tement que si no s’obrien les finestres ell mateix contrauria la malaltia. Però ningú obria les finestres. On era, l’empestat? Al Bonkowski Paixà el van pertorbar tant les mirades acusatòries que li dirigien aquelles persones que per un moment va pensar que s’ofegaria.

Un individu de cabells castanys i ulls verds va sobresortir d’entre la gentada de l’interior.

–Ens ha tornat a dur la malaltia i la quarantena perquè ens vol veure patir –va dir-li amb un to amenaçador–. Però aquesta vegada no se sortirà amb la seva.

9

Dos dies després de deixar el Bonkowski Paixà a l’illa de Minguer a mitjanit, l’Aziziye va arribar a Alexandria i la delegació assessora que duia a bord va ser rebuda amb entusiasme per l’ambaixada de l’Imperi alemany. El cònsol alemany a Alexandria, molt dolgut i enutjat per l’assassinat de l’ambaixador del seu país a la Xina, havia organitzat una recepció i una roda de premsa en la qual també participarien altres cònsols occidentals. L’objectiu era aconseguir que els diaris d’Egipte publicats en anglès, com Les Pyramids o The Egyptian Gazette, informessin sobre la missió de la delegació assessora, i que els diaris de la Xina i l’Índia (especialment els musulmans) es fessin ressò de la notícia. D’aquesta manera, el kàiser Guillem, segons el qual la supressió de la revolta a la Xina era una bona oportunitat per demostrar al món la magnitud de la seva força, anunciaria al planeta sencer (i abans que la delegació arribés a Pequín) la bona nova que el califa de l’Islam, el sultà otomà, no estava de part dels musulmans rebels de la Xina, sinó de les potències occidentals.

La Pakize Sultan i el seu marit havien passat els dies i les nits del viatge tancats dins la seva cabina de l’Aziziye. Després que el vaixell arribés a la dàrsena d’Alexandria, recentment construïda, i en veure com s’abalançaven sobre la coberta els maleters beduïns de túniques llargues i peus descalços i començaven a baixar els equipatges i baguls sense demanar-li permís a ningú, la Pakize Sultan es va sentir alleujada perquè el seu rang reial significava que tenia prohibit baixar del vaixell. Sabia que el major Kâmil, encarregat de protegir la delegació, havia rebut l’ordre de no separar-se mai de la filla del sultà en cap dels ports i ciutats on havien d’atracar durant aquell viatge.

Mentre contemplaven com es ponia el sol sobre Alexandria a bord de l’Aziziye, la Pakize Sultan explicava al seu marit coses sobre el seu pare, l’anterior sultà, i la seva vida de presoners al palau de Çırağan, a Istanbul. Li va comentar que, tot i que el palau era petit i ple de gent, hi havia hagut moments en què ella, el seu pare i les seves germanes es quedaven sols i tocaven junts el piano; que ell era una persona molt sensible i amb una gran vida interior, i que havia esdevingut francmaçó secretament, un fet que per desgràcia sempre havia sigut malinterpretat per les males llengües i utilitzat en contra seva, malgrat les seves bones intencions. Una vegada, quan ella i les seves germanes miraven un mapa d’Àfrica en un atles, el seu pare entrà a l’habitació i els explicà que havia viatjat a Egipte vint anys abans quan era príncep. Hi anà amb el seu oncle Abdülaziz, que llavors era el sultà, i el seu germà petit, sa excel·lència el príncep Hamit, que el succeiria al tron (després també viatjarien plegats a París, Londres i Viena). A Egipte els tres sultans otomans – Abdülaziz, Murat V i Abdülhamit II, dos dels quals seurien al tron més endavant– visitaren les piràmides muntats sobre camells i pujaren a un tren per primer cop a la vida, tot dient: «Arribarà el dia en què les vies de ferro s’estendran per tot el territori otomà, si Déu vol!». Mentre les seves filles contemplaven l’Àfrica a l’atles, el seu pare els va assegurar que els sultans otomans eren molt estimats pels egipcis. Quan dinou anys abans el pobre Murat V rebé la notícia que els britànics havien ocupat Egipte al palau on estava empresonat, s’ho prengué molt malament, i fins i tot plorà.

La Pakize Sultan era la tercera filla de l’anterior sultà otomà, Murat V. Tres mesos després que Murat V prengués el tron l’any 1876, alguns dels paixàs més influents de la Sublim Porta van obligar-lo a abdicar, al·legant que no era un home estable, que potser fins i tot estava boig, i en el seu lloc van col·locar Abdülhamit, el seu germà petit i l’actual sultà. Tres mesos abans que Murat V fos forçat a abdicar, el seu oncle, el sultà Abdülaziz (és a dir, el besoncle de la Pakize Sultan), també havia hagut de renunciar al tron per una conspiració dirigida pels principals paixàs buròcrates, i una setmana després havia estat assassinat, fent que la seva mort semblés un suïcidi. Tenint en compte aquests precedents esfereïdors, la Pakize Sultan pensava que era normal que el seu pare fos incapaç de mantenir el cap fred. Va ser arran d’aquests esdeveniments inesperats que el príncep Abdülhamit, que era el segon en la línia de successió i no era ni tan conegut ni estimat com el seu germà gran, de sobte fou proclamat sultà, i per por d’acabar destronat, empresonat o assassinat com ho havien estat el seu oncle i el seu germà gran va condemnar Murat V a una vida de captiu.

La Pakize Sultan va néixer durant el quart any de la vida de presoner del seu pare –que duraria vint-i-vuit anys– i, per tant, al llarg de tota la seva vida no havia vist cap altra cosa que el palau on vivia confinada. (La seva germana gran Hatice, d’altra banda, havia nascut en una mansió de Kurbağalıdere abans que el seu pare fos sultà, i durant el breu regnat de Murat V s’havia assegut a la falda del seu oncle, el príncep Abdülhamit, al palau de Dolmabahçe.) Per evitar que Murat V recuperés el tron o conspirés amb l’oposició, Abdülhamit va decidir donar-li el mateix tracte que reservava als prínceps otomans i va aïllar el seu germà i la seva família del món exterior del palau.

A l’exsultà Murat V l’angoixava especialment la qüestió del possible casament de les tres germanes. La condició estipulada per Abdülhamit era que si les seves tres nebodes es volien casar s’haurien de separar del seu pare i instal·lar-se temporalment amb ell al palau de Yıldız, ja que el sultà, sempre tan aprensiu i despòtic, no volia que entrés ni sortís ningú del palauet on estava empresonat el seu germà gran amb l’excusa raonable dels preparatius de boda. Al pare de la Pakize Sultan el va entristir molt aquesta condició exigida pel seu germà, que havia sigut un gran amic seu quan eren petits. Però encara que hagués repetit a les seves tres filles que Abdülhamit era un tirà i que separar-les del seu pare era un pecat gravíssim, també els havia explicat que casar-se i formar una família era una de les alegries més importants de la vida. El millor seria separar-se de manera provisional, que mostressin bones intencions al seu oncle i hi fessin les paus, i així podrien trobar bons marits a Yıldız, homes dignes de la seva bellesa i el seu estatus.

La germana més gran, la Hatice Sultan, que rondava els trenta anys, i la germana mitjana Fehime Sultan acceptaren aquestes condicions de bon grat; però la Pakize Sultan, que tenia dinou anys, al principi no va voler separar-se del seu pare. Però un parell d’anys després tot va quadrar: amb la intervenció d’última hora d’Abdülhamit, també van trobar un marit a la Pakize Sultan («encara que es tractés d’un mer doctor»), i les tres germanes es van casar en una mateixa cerimònia al palau de Yıldız. I contra tot pronòstic, i a diferència de les seves germanes grans, la Pakize Sultan estava contenta amb el seu marit, tot i haver-s’hi casat amb presses (perquè, segons deien alguns, no era tan maca o assertiva com les seves germanes).

Passant l’estona a la seva cabina, parlant i coneixent-se l’un a l’altre, el sol fet d’observar la pell color blat del doctor Nuri i el seu cos enorme i rabassut ple de pèls proporcionava a la Pakize Sultan un dolç plaer desconegut. Veure com el seu marit suava emocionat mentre explicava alguna cosa, o fins i tot escoltar la seva respiració accelerada, feia sentir a la Pakize una gran felicitat, un fet que relataria a la seva germana gran Hatice en una carta. Quan a vegades el seu marit sortia del llit per reomplir la gerra d’aigua, ella el mirava astorada i estupefacta i observava les seves cames grasses, aquells peus tan menuts, que semblarien fora de lloc en qualsevol cos masculí, i el seu cul enorme.

Marit i muller passaven la major part del temps fent l’amor al llit. La resta d’hores les passaven estirats l’un al costat de l’altre en silenci dins de la cabina humida i calorosa, contents de de poder mantenir-se allunyats dels atacs dels mosquits ni que fos una estona. Si en plena conversa arribaven a algun tema dur que consideraven important, optaven per esquivar-lo i alleugerir l’ambient, tement la reacció de l’altre. A vegades sortien del llit, es vestien amb les seves robes més formals i seguien conversant, però sempre que abordaven un tema espinós deixaven de parlar-ne.

Per a la Pakize Sultan, els temes delicats consistien en l’odi que sentia per Abdülhamit i els anys que havia passat empresonada al palau, evidentment. El Damat Nuri veia que la seva dona necessitava parlar-ne i obrir-se, però també li preocupava esguerrar aquella alegria nupcial, així que va optar per refrenar la seva curiositat i no la va pressionar. D’altra banda, a mesura que la seva dona li anava explicant històries doloroses, el doctor de quarantena Nuri cada cop sentia més necessitat de relatar les seves vivències duríssimes –el que havia vist al Hijaz, el patiment dels hajis més pobres–, tot i que l’amoïnava la possibilitat que tot plegat fos massa escabrós per a la seva muller. Tanmateix, el doctor Nuri anhelava de tot cor poder compartir-ho amb aquella dona tan segura de si mateixa i que li semblava tan intel·ligent. Tenia el profund desig d’explicar-li com vivia la gent de les províncies otomanes més remotes que de mica en mica s’anaven escindint de l’imperi regit pel seu oncle, o com la gent sucumbia a les epidèmies.

El matí del tercer dia a Alexandria, el doctor Nuri va baixar a la ciutat. Va entrar a la botiga del rellotger rum nascut a Istanbul situada al carrer de l’hotel Zizinia (a la porta del qual hi havia empleats que desinfectaven amb bombes), on solien quedar-se els funcionaris i els doctors britànics, just darrere de la plaça de Mehmet Ali Paixà. Després de preguntar com anaven les coses a Istanbul, el rellotger va explicar al curiós doctor otomà, com feia sempre, que amb el subterfugi d’aixafar la revolta del nacionalista Arabi Paixà, que s’havia aixecat tant en contra dels poders occidentals com de l’Imperi otomà, els vaixells de guerra britànics havien sotmès la ciutat a un intens bombardeig que havia durat hores. L’estrèpit de les bales de canó havia sigut espantós, i tot el que hi havia a la plaça havia sigut arrasat, quedant dins d’un núvol de pols blanquíssim. Fins i tot alguns edificis francesos i britànics també havien acabat malmesos. Va rememorar com els cristians i els musulmans s’havien armat i matat els uns als altres als carrers, o com els cristians que residien als barris de l’extraradi havien deixat de dur barret durant una temporada. Després dels incendis i els saquejos, s’havia topat aquí amb el Gordon Paixà. Havent-li explicat novament la història de com ell mateix havia reparat i entregat al Gordon Paixà el rellotge de la marca Theta que duia a sobre quan havia sigut assassinat a Khartum a mans de l’excèrcit musulmà del Madhi del Sudan, va concloure el seu discurs:

–Al meu parer, ni francesos, ni otomans, ni alemanys; els britànics són els únics que poden dirigir Egipte!

En les seves anteriors trobades el Damat Nuri solia interrompre el rellotger istambulita quan no estava d’acord amb el que opinava, rebatent, per exemple: «No, no és que els otomans abandonessin Egipte perquè sí; el problema és que eren incapaços de controlar-lo! És per això que els anglesos van ocupar-lo amb qualsevol excusa». O bé rectificava educadament algunes de les asseveracions –abans que els musulmans comencessin a matar cristians, els cristians ja havien atacat i matat musulmans–. Però un mes després d’haver-se casat amb la filla del germà gran de la persona a la qual el rellotger es referia com a «sultà» o «Abdülhamit», s’havia prohibit a si mateix fer comentaris d’aquesta naturalesa, o inclús referir-se a qüestions polítiques.

En aquesta visita el Damat Doctor no va gaudir ni de la conversa del rellotger ni d’aquesta Alexandria que havia adoptat les restriccions de quarantena. Ara tenia davant seu una nova vida, una vida diferent, però era incapaç d’imaginar-se com seria. No va trigar gaire a tornar al port, sumit en una estranya inquietud.

Va passar per la duana i en pujar a l’Aziziye un grumet va comentar-li que havien arribat dos telègrafs encriptats dirigits personalment a ell a través de la companyia Thomas Cook.

Quan l’Aziziye salpava d’Istanbul, un secretari del Mabeyn li havia entregat una clau descodificadora que el mateix sultà havia enviat al Damat Doctor. Aquesta era una de les claus per a desencriptar missatges que Abdülhamit donava als espies locals i estrangers, ambaixadors i cacics amb els quals volia entaular una proximitat especial i tenir-hi un contacte directe sense interferències de la burocràcia de la Sublim Porta.

El doctor Nuri, després d’abraçar la Pakize Sultan i explicar-li la novetat, va posar-se a desencriptar amb gran curiositat xifra a xifra, lletra a lletra el primer telègraf amb la clau que havia extret del fons de la maleta. Com que feia molt temps que no havia dut a terme aquesta mena de tasques, li va costar trobar les equivalències mentre girava les pàgines de la clau. Va demanar ajuda a la seva dona, que rondava per l’habitació. Al cap d’una estona, després de veure que algunes de les paraules més utilitzades tenien equivalències amb patrons de dos dígits, van desencriptar el text.

El primer telègraf venia directament de palau. Com a conseqüència de la defunció del químic Bonkowski Paixà, s’encarregava al Damat Doctor assumir el lideratge de la lluita contra la pesta a la província de Minguer i la seva capital Arkaz, i havia d’acudir-hi immediatament. També s’ordenava al capità rus del vaixell Aziziye dur la Pakize Sultan, el Damat Doctor Nuri i el major Kâmil a l’illa de Minguer al més aviat possible. En el segon telègraf, que també era de palau – però on s’especificava que era una ordre directa del mateix sultà–, se li demanava, al Damat Doctor, sumar-se «com a detectiu» a la investigació iniciada pel governador Sami Paixà respecte a la mort del Bonkowski Paixà, a la qual s’hi referien explícitament com a possible «assassinat», per tal d’esclarir l’assumpte.

–Ja li vaig dir a vostè que el meu oncle trobaria alguna manera d’esguerrar-nos el viatge –va dir la Pakize Sultan–. No tinc cap dubte que és ell qui ha fet que matessin el pobre Bonkowski Paixà.

–No digui aquest tipus de coses tan a la valenta! –va dir el Damat Doctor–. Primer voldria explicar-li l’estat actual de l’organització de quarantenes a escala mundial, i després, si ho vol, dicti sentència.

I així, l’Aziziye va partir immediatament del port d’Alexandria únicament amb aquests tres passatgers i va avançar cap al nord durant tota la nit. Després que s’hagués fet fosc i mentre el vent del nord-est, cada cop més intens, feia disminuir la velocitat del vaixell, el Damat Doctor va intentar convèncer la seva dona de la possibilitat que el pobre Bonkowsi Paixà no fos una víctima del seu oncle Abdülhamit, sinó d’alguna altra entitat, o que com a mínim era quelcom factible. És per això que va asseure’s a la cabina amb la seva dona i va començar-li a explicar les polítiques internacionals sobre les regulacions de quarantena.

Segons els alemanys, els russos, els francesos i els britànics, que l’any 1901 dominaven el món en qüestions polítiques, militars i mèdiques, les malalties del còlera i la pesta es propagaven fins a Europa i per la resta del món a través de la Meca i Medina. Havien conclòs que els individus portadors de la malaltia a Occident (començant per l’Àsia occidental, Europa meridional i l’Àfrica septentrional) eren els musulmans que acudien a la Meca per realitzar el hajj. És a dir, que l’origen del còlera i la pesta eren la Xina i l’Índia, i el seu principal centre de distribució a tot el món era la província otomana del Hijaz. Tots els doctors –fossin cristians, musulmans o jueus– especialistes en quarantena que treballaven en els diversos racons de l’Imperi otomà sabien per experiència que malauradament aquesta asseveració no anava desencaminada, mèdicament parlant. Tanmateix, alguns d’ells, especialment els joves doctors musulmans, opinaven que, si bé els occidentals no erraven en les seves intuïcions, plantejaven la situació de manera massa exagerada per acomodar els seus objectius polítics –s’aprofitaven d’aquesta realitat per sufocar militarment, espiritual i intel·lectual les nacions i els estats no europeus. Si els britànics afirmaven «vosaltres, els nostres subjectes indis, no sabeu com protegir els hajis de la malaltia; només nosaltres sabem com fer-ho», en aquesta afirmació no només es traspuntava una condescendència mèdica, sinó també una amenaça militar –i d’això n’eren perfectament conscients tots els dirigents en terres otomanes, el sultà Abdülhamit el primer de tots–. Per aquesta raó, Abdülhamit (el doctor Nuri utilitzà la paraula «el seu oncle» mirant fixament els ulls de la seva dona) havia invertit molts diners a organitzar quarantenes correctament al Hijaz. Després de fer construir nous molls, edificis i estructures militars a l’illa de Kamaran, a l’entrada del mar Roig, hi havia enviat els doctors més brillants de l’imperi.

En aquella època el llatzeret establert a l’illa de Kamaran del mar Roig, a la província del Iemen de l’estat otomà, era l’estació de quarantena més gran del món si tenim en compte les quantitats de persones que hi passaven i el terreny que ocupava. El doctor Nuri, explicant que havia sigut enviat allà per primer cop feia set anys en esclatar un brot de còlera en plena temporada del hajj, no va escatimar detalls. El que més li havia fet espurnejar els ulls els primers anys eren les condicions miserables dels hajis que abarrotaven la majoria d’embarcacions ràncies i atrotinades de bandera britànica que arribaven procedents de l’Índia i Java, entaforats fins als racons més impensables de les despenses. Més endavant, constataria que l’estat de tots els vaixells provinents dels ports indis era fins i tot més funest. Les agències de viatges britàniques de Karachi, Bombai i Calcuta exigien als hajis que, si volien anar a la Meca, havien de comprar també un bitllet de tornada –en aquells anys, un de cada cinc hajis d’origen indi que feien la peregrinació o bé moria durant el trajecte o bé no en tornava mai.

El doctor Nuri presencià com, tot i els preus elevats, els vaixells que realitzaven el periple des de Bombai fins a Jiddah, i que suposadament podien carregar quatre-cents passatgers, eren omplerts com una llauna de sardines amb mil o mil dos-cents pelegrins que ocupaven la totalitat dels espais, fins i tot les bodegues de càrrega. Alguns dels capitans de vaixells de vapor més cobdiciosos entaforaven els hajis en llocs tan inconcebibles (en les balustrades de la coberta superior o sobre el sostre del pont de navegació) que a la persona que havia trobat un lloc on romandre dempeus li resultava impossible asseure-s’hi i arraulir-se; i els afortunats que ho havien fet, o que fins i tot s’havien estirat, no podien moure’s ni un mil·límetre perquè si s’aixecaven algú altre ocuparia el seu lloc. El Damat Doctor va asseure’s a terra imitant les posicions inhumanes dels pelegrins.

Quan s’aproximava lentament amb la barca de quarantena a aquells vaixells rovellats –que, fregint-se sota el sol, queien a trossos i semblava que s’havien d’enfonsar en qualsevol moment–, al doctor Nuri el sorprenia la massa de caps masculins que l’observaven des de la coberta, a través dels ulls de bou i de qualsevol orifici des d’on es pogués mirar a l’exterior, i fins i tot sentia una por estranya. En abordar el vaixell amb els soldats per dur a terme la inspecció rutinària, copsava clarament que totes les superfícies observables a primera vista estaven recobertes de pelegrins asseguts o estirats; que aquella gentada visible de l’exterior del vaixell (tan tremenda que li recordava el dia del judici final) es triplicava a l’interior de l’embarcació, i que tots els pelegrins estaven exhausts, fets pols, i la majoria ja malalts.

El doctor Nuri va prosseguir explicant que durant els abordatges sovint requeria l’ajuda d’escortes armats per tal de sobrepassar aquelles multituds demencials de pelegrins, i així poder arribar fins al capità. Responent a una pregunta de la seva dona, va comentar que, de fet, la majoria d’aquells vaixells de vapor eren embarcacions de càrrega que ni tan sols tenien espais on poder asseure’s. Quan baixava a les bodegues fosques, que desprenien una forta pudor de carronya, notava la humanitat i els moviments de centenars de pelegrins esfereïts i perduts en una infinitat negra sense finestres i sense escotilles. Sentia els gemecs i les pregàries d’alguns d’ells, i observava com alguns el contemplaven en silenci. Les bodegues eren tan llòbregues que van prohibir als doctors baixar-hi després que es pongués el sol.

–Millor que no li expliqui res més, perquè tindrà malsons! –va dir el doctor Nuri.

–Li prego que no m’oculti res! –va respondre la Pakize Sultan.

El doctor Nuri, notant que la seva dona patia per tota aquella gent, que era capaç d’imaginar-se com n’eren, de desgraciats i desemparats, es va veure obligat a mencionar una realitat important al respecte. Aquests hajis eren relativament rics als seus països d’origen. Per dur a terme el hajj, alguns venien els seus terrenys i les seves cases, alguns estalviaven diners durant anys; d’altres fins i tot hi anaven per segona vegada, que era molt difícil i costós. En els darrers vint anys, la irrupció dels vaixells de vapor i la disminució dels preus dels bitllets havien multiplicat diverses vegades la quantitat de pelegrins que anaven al Hijaz, que ara rondava un quart de milió. Per primer cop a la història, homes musulmans d’arreu del món provinents d’un territori extensíssim que anava des de Java fins al Marroc es congregaven així en massa, posant-se en contacte els uns amb els altres i establint-hi una amistat. El Damat Doctor va explicar que, quan en un dia festiu havia vist una gran multitud de tendes i ombrel·les de hajis reunits en un mateix lloc, havia pensat que al «seu oncle» li plauria molt aquest panorama (la carta que millor sabia utilitzar era la de l’Islam i el Califat).

–Em resulta simpàtic que vulgui despertar en mi un afecte pel meu oncle –va comentar la Pakize Sultan–. Com que fou ell qui va arranjar el nostre matrimoni, sent que li hauria d’estar agraït, no és així?

–Qui ens envia a Minguer a resoldre l’assassinat del Bonkowski Paixà és el seu oncle. No em sembla just que digui que fos ell qui va ordenar la seva mort.

–Molt bé, senyor meu, ja no ho diré més! –va dir la Pakize Sultan–. Però em pot explicar tantes històries de còlera com vulgui, fins i tot les més dures i dantesques.

–Em preocupa que després d’escoltar-les tingui por de mi i em deixi d’estimar.

–Al contrari! Jo a vostè l’estimo precisament per la seva fèrria voluntat de lluitar contra les malalties als indrets més inhòspits de l’imperi. Li prego que m’expliqui la història més esborronadora que hagi viscut mai.

Marit i muller van sortir a coberta. Allà el doctor Nuri va explicar a la seva dona palatina les abjectes latrines que s’instal·laven als vaixells de hajis que circulaven pel mar d’Aràbia penjant-se de les baranes. Les latrines convencionals d’aquestes embarcacions, que eren poques i no estaven preparades per tant tràfic de gent, o bé feia temps que estaven trencades o ja en el primer dia s’embossaven per culpa d’usos excessius o indeguts. Els manyosos capitans europeus intentaven solucionar aquest problema penjant latrines de fusta des d’ambdues bandes de la coberta amb cordes, com si fossin escaletes. En els vaixells que anaven des de l’Índia fins al Hijaz sempre es formaven llargues cues davant d’aquestes latrines improvisades, que eren l’origen de moltes baralles. Quan estaven feien les necessitats en aquestes latrines penjants en nits de mar particularment moguda, alguns d’ells queien a l’aigua i esdevenien un esquer per als taurons salvatges. Alguns dels hajis més experimentats i prudents romanien a les bodegues, ja que en emprendre el viatge s’havien dut amb ells tamborets i cubells que utilitzaven per a anar de ventre i després tiraven els fems i l’orina al mar per les escotilles. Però els dies de mar agitada, com que no els era possible obrir les escotilles, els cubells i els tamborets trontollaven violentament i es vessaven. Després d’explicar com l’olor dels excrements que s’havien escampat pel terra de la bodega es barrejava amb l’olor dels cadàvers de pelegrins que morien de còlera silenciosament en algun racó de la foscor, el doctor Nuri va guardar un llarg silenci.

–Si us plau, expliqui’m més històries! –va dir la Pakize Sultan al cap d’una bona estona.

Quan van tornar a la cabina, el Damat Doctor va explicar-li les tribulacions dels hajis de l’Àfrica septentrional, augurant que serien menys traumàtiques. Aquests hajis, que emprenien el seu viatge amb oracions i cerimònies des dels ports de ciutats com Alexandria o Trípoli, arribaven passant pel canal de Suez, i generalment gaudien de més comoditat i serenor. Però el doctor Nuri també havia constatat que es propagaven malalties precisament per culpa de la laxitud d’aquests hajis provinents del nord d’Àfrica, que sovint no era compatible amb les normes, i la seva tendència a voler gaudir en excés del viatge. Havia presenciat com en les cobertes d’aquests vaixells procedents d’Occident, relativament més opulents, els pelegrins àrabs es muntaven uns tiberis substancials assistits pels criats que els acompanyaven; menjaven olives, formatge i pa pide,26 i els més eixelebrats fins i tot organitzaven graellades en un racó de l’atapeïda coberta i es posaven a rostir kebabs. També va relatar a la seva dona que en una ocasió, quan era al port d’Alexandria, havia presenciat com un funcionari britànic que inspeccionava el vaixell havia ordenat als soldats tirar la graella i la resta d’estris al mar, una decisió que va acabar en una gran baralla entre els pelegrins i els administradors.

–Digui’m doncs, senyora meva, en aquesta situació qui és culpable de què, quina és la conducta incorrecta?

–Evidentment, en un vaixell que ha sigut posat en quarantena no es poden menjar fruites i verdures sense permís! –va dir la Pakize Sultan, que havia copsat correctament la pregunta a l’instant.

–Però el funcionari britànic tampoc té cap dret a tirar al mar les possessions de ningú! –va dir el Damat Nuri parlant didàcticament, com si fos un professor–. La tasca d’un funcionari de quarantena no és simplement imposar les prohibicions fent ús de la força militar, sinó convèncer la gent que obeeixi les regles per voluntat pròpia. El haji al qual li tiren la graella al mar esdevé instantàniament l’enemic del funcionari britànic tosc i maleducat. Quedarà emprenyat i no farà cas de les regles per pura obcecació, i és així com la quarantena se n’anirà en orris. És a causa d’aquestes actituds despectives i severes exhibides pels funcionaris britànics que a Bombai va esclatar una revolta. Els carros que transportaven malalts van ser apedregats, els doctors van ser atacats. Es van assassinar funcionaris britànics als carrers. Per evitar més rebel·lions, els britànics ja no s’atreveixen a afirmar que el còlera es propaga pel riu Ganges.

–Si el que diu és cert, senyor meu, després de Minguer serà millor que anem directament a la Xina sense fer escala a Bombai –va comentar la Pakize Sultan.

10

Es van adormir abraçats. Cap al matí, en amainar l’habitual fressa incessant dels pistons del vaixell, van sortir junts a la coberta. Amb la primera llum del dia, que provenia de la banda dreta del vaixell, va aparèixer enmig d’aquella llunyania blava i marina l’ombra negra de l’illa de Minguer. Bufava un vent lleuger que humidificava els seus ulls. La silueta fosca i dreçada de l’illa s’entreveia de forma cada vegada més pronunciada.

Ara el sol naixent vessava una llum rosada sobre els penya-segats escarpats i les serralades de turons aspres i afilats que traçaven el costat est de l’illa, començant pel Mont Blanc; mentre que les tosses que donaven a l’oest tenien l’aparença d’haver sigut tenyides d’un color castany groguenc tirant cap a fosc. Aquell paisatge, que havia sigut retratat amb gran fervor per molts pintors que visitaren l’illa a partir de la dècada de 1840, i que era evocat amb lirisme en llibres de viatges, assumia un caire màgic a mesura que l’Aziziye s’apropava a l’illa.

Quan el Far Àrab va començar a distingir-se a simple vista, el capità va modificar el rumb, enfilant cap al port, i es va cristal·litzar el panorama que segons alguns era «com sortit d’un conte de fades», i segons d’altres «èpic, i fins i tot esfereïdor».

El magnífic castell, construït amb la famosa pedra de Minguer, blanca però lleugerament rosàcia, les seves peculiars torres punxegudes i els ponts i edificis que tenia darrere, construïts amb els mateixos materials, ara causaven una impressió encara més encisadora i profunda. Van albirar la vegetació de sobre els penya-segats escarpats i les parets blanques amb teules vermelles de les cases, notant que sobre la ciutat queia una llum estranya.

El major Kâmil, l’escorta de la filla del sultà, també havia sortit a coberta i contemplava amb ells aquella estampa.

–Estic emocionat, senyor meu, perquè jo vaig néixer i créixer a Arkaz! –va deixar anar.

–Ves quina casualitat més bonica –va dir el doctor Nuri.

El major, que pensava que si es dirigia directament a la Pakize Sultan potser el seu marit s’incomodaria, va parlar mirant únicament el Damat Doctor.

–Doncs potser no és tanta casualitat –va respondre-li–. Potser Sa Majestat l’Excel·lentíssim sultà sabia que soc minguerès i per això em va incorporar a la delegació.

–És tan gran la curiositat de Sa Majestat l’Excel·lentíssim sultà, que no només s’informa de tot, sinó que també ho recorda tot –va dir el doctor Nuri.

–Què és el que més li agrada de l’illa? –va preguntar la Pakize Sultan.

–M’agrada tot –va respondre el major, recorrent a un to diplomàtic–. Per a mi el més bonic de l’illa de Minguer és que tot és tal com jo ho conec, tot m’és familiar, senyora meva!

Van passar pel costat meridional d’un illot rocós que temps ençà s’utilitzava com a estació de quarantenes i que entre la gent era coneguda com a Kızkulesi per la simpàtica estructura veneciana blanca erigida a sobre.27 Ja podien distingir els turons, les teulades i les parets rosades d’Arkaz, la ciutat més gran i famosa de Minguer, així com diverses taques de color: la verdor de les palmeres i la blavor de les persianes de les cases. Al cap d’una estona van albirar tres cúpules que representaven el passat venecià, bizantí i otomà de la ciutat. Eren les cúpules de les esglésies de Sant Antoni (catòlica), de Hagia Triada (ortodoxa), a la part oriental, i la de la Nova Mesquita, la més gran de l’illa i situada al primer monticle de la part occidental. Els ulls dels viatgers que s’aproximaven a la ciutat estaven ocupats resseguint les corbes de la silueta d’aquestes tres cúpules que en temps recents i durant moltes ocasions havien sigut retratades per pintors occidentals. Però a part del Mont Blanc, l’estructura que dominava la ciutat i el paisatge era l’enorme castell construït originalment pels croats. El castell, de color rosaci, i que sobresortia com si hagués d’interrompre el rumb dels vaixells que passaven per aquell racó del Mediterrani oriental, recordava als seus espectadors que en temps molt remots, fins i tot anteriors als dels contes, en aquella illa visqueren i feinejaren humans que, fent la guerra, s’havien matat entre ells a sang freda.

Ara ja es discernien estructures i residències més petites, arbres individuals, i es podia percebre la vida que fluïa a les places i als carrers de la bonica ciutat d’Arkaz. Podien observar-se nítidament el balcó amb columnata de la seu de la governació, la nova oficina de correus una mica més enllà, l’escola secundària rum i els murs de la nova torre del rellotge –encara en construcció–. Quan el capità va minorar la marxa del vaixell, els passatgers de l’Aziziye van copsar com la força de la llum del sol, la verdor de les palmeres i les figueres, i la blavor del mar conformaven una estampa idílica. La sensació que va tenir la Pakize Sultan impregnant-se de l’aroma d’aquelles flors de taronger no era la d’estar apropant-se a una ciutat que estava sumida en una epidèmia de pesta i sagnants conflictes polítics, sinó la d’estar en una tranquil·la localitat costanera sense incidents que havia romàs endormiscada durant segles.

No s’observava massa moviment per la ciutat sota el sol matinal. Les finestres de les mansions i les cases de pedra rosàcia alineades al llarg dels turons arbrats que s’alçaven imponents sobre la costa encara estaven tancades, amb les persianes abaixades. Al port, exceptuant uns quants velers i dos vaixells de càrrega, un italià i l’altre francès, no hi havia cap altra embarcació digna de menció. El doctor Nuri no va veure cap bandera de quarantena hissada sobre els vaixells ni tampoc va apercebre cap mena de precaució adoptada contra el brot a la platja. Però en veure els embarcadors atrotinats i abandonats, estructures diverses en ruïnes, els edificis vells i nous de duanes, i els dormitoris i cofurnes on residien els pobres ubicats a la banda oest del port, que quedava a l’esquerra de l’Aziziye, va deixar apuntat mentalment que aquells espais bé podrien ser potencials epicentres de l’epidèmia.

La seva dona, que contemplava el mar turquesa des de la coberta al seu costat, tenia fixa la mirada, com si hagués quedat encisada per les pedres del sòl marí, els ràpids punxosets d’un pam de llargària, i aquelles algues verdes i blaves que li recordaven elegants flors. Observava el mar com si observés els seus propis records. En el mirall de la mar calmada es reflectien amb brillantor les cases, la majoria de color blanc rosaci, algunes de color taronja groguenc, els múltiples verds dels arbres, les torres punxegudes del castell i les cúpules de peltre de les esglésies i la mesquita. El doctor Nuri i la Pakize Sultan també podien sentir l’esquitxoteig produït per la proa punxeguda de l’Aziziye obrint-se pas pel mar. En un moment donat es va fer tal silenci que els passatgers de la coberta van poder sentir el cant dels galls, els lladrucs despreocupats dels gossos i fins i tot els brams d’un burro que hi havia a la ciutat.

El capità va fer sonar el xiulet del vaixell un parell de vegades. Sentir el xiulet d’un vaixell de vapor no programat a l’illa de Minguer, on cada setmana arribaven un vaixell d’Istanbul i dos d’Esmirna, Alexandria i Tessalònica, despertava la curiositat de la ciutat sencera. Com era habitual, el soroll del xiulet va ressonar entre els dos turons de la capital. El major va notar un moviment en els carrers on havia passat la seva infància. Un carro de cavalls avançava per l’avinguda de la dàrsena, on els hotels, les agències de viatges, els restaurants, les cafeteries i els clubs s’alineaven al llarg de la costa; pendent amunt, a l’avinguda de Hamidiye, on estaven emplaçats la seu de la governació i l’edifici de correus, onejava una bandera otomana rere els arbres. Per l’avinguda d’Istanbul, curta i costeruda, que connectava perpendicularment aquests dos carrers paral·lels al mar, de tant en tant caminaven algunes persones. Al major el va omplir de joia veure els seus fesos i barrets, encara que fos des de lluny. Els cartells publicitaris de l’empresa Thomas Cook i la Banca Otomana seguien al mateix lloc on eren l’última vegada que havia visitat l’illa. Hi havia un canvi, però, i era que sobre el terrat de l’hotel principal de la ciutat s’havien col·locat unes lletres enormes que deien Splendid Palas. Si bé la casa de la seva mare, on havia passat tota la seva infantesa, no es veia des del port, sí que es podia distingir el minaret rabassut de la petita mesquita de Sofu Saim Paixà, situada al capdamunt del pendent que baixava al mercat.

El port d’Arkaz és pràcticament un refugi natural en forma de mitja lluna. El magnífic castell, que fou construït pels croats sobre els imponents penya-segats de l’extrem sud-est de la mitja lluna, temps ençà havia sigut una petita ciutat-guarnició, igual que els castells de Malta i Bodrum. Però tot i les grans dimensions del castell i la naturalitat del port, no es podia construir un moll prou gran per possibilitar l’atracament dels vaixells moderns. Els molls que s’havien erigit trenta anys enrere, durant els dies daurats del comerç del marbre de Minguer per carregar les pedres als vaixells que partien cada dia cap a Esmirna, Marsella i Hamburg, s’havien quedat petits pels grans vaixells de passatgers contemporanis, i havien caigut en desús. De fet, s’havia prohibit oficialment l’entrada al port de vaixells de vapor que duien passatgers –i que amb el pas del temps anaven creixent en dimensions–, després que set anys abans una petita embarcació russa que intentava atracar a un dels molls vells s’estampés contra les roques.

Com tots els vaixells de passatgers que arribaven a Arkaz, l’Aziziye va tirar l’àncora amb un gran estrèpit en les immediacions de la badia del port i va esperar. Aquest era precisament un dels records més nostàlgics de la infància del major. A bord dels vaixells de vapor arribaven a l’illa nous visitants, noves històries, nous correus, nous productes per a les botigues: era molt excitant. En el moment en el qual el vaixell clavava l’àncora, els capatassos dels barquers ordenaven als seus remers i maleters posar-se en moviment i anar a buscar els passatgers, equipatges i productes per dur-los a la dàrsena. Cada capatàs comptava amb el seu equip de barquers i mossos, i aquestes quadrilles competien entre elles per transportar més persones i càrregues dels vaixells a la ciutat i així guanyar-se unes millors propines.

Quan era un estudiant a l’escola secundària militar i sentia el xiulet dels vaixells, el Kâmil, fill de Mahmut, baixava al port amb els seus amics, com molts altres nens i adults, per contemplar el batibull que s’hi muntava. Els xavals, conscients de les rivalitats entre les quadrilles de barquers, s’apostaven galetes d’ametlla típiques de l’illa o çöreks de nous del forn del Zofiri que aquesta o aquella barca arribaria primer al vaixell. A vegades les onades creixen tant que esdevenien gegantesques, i tots els espectadors es quedaven amb l’ai al cor quan les barques desapareixien enmig de l’onatge, però finalment emergien a la cresta i seguia avançant. En aquell moment a la dàrsena es barrejaven les persones que marxaven de l’illa amb els familiars, criats, maleters i d’altres que havien acudit a rebre els que arribaven. Més endavant, i per decisió del governador Sami Paixà, començaren a desplegar-se també policies per mirar de controlar l’arribada dels vaixells de passatgers, perquè recepcionistes d’hotels, guies, maleters i fins i tot ensarronadors oportunistes s’enganxaven als nouvinguts i els escalfaven el cap carregant les seves maletes sense permís, mentre els carreters, vagabunds i carteristes també en feien de les seves. Però les autoritats eren relativament incapaces d’imposar un ordre en tot aquell guirigall, i contínuament hi havia baralles i aldarulls que solien esclatar a la dàrsena.

Mentre rememorava aquelles escenes, el major vigilava els moviments de la Pakize Sultan, que baixava per les escales de l’Aziziye cap a la barca aferrant-se al seu marit però no sense cert coratge, pensant també que la gentada, la polseguera i la bullanga de la dàrsena potser la pertorbarien. Antigament al port també hi solien acudir nens insolents que feien el pallasso per caure simpàtics als opulents viatgers europeus i àrabs i així rebre alguns dinerets. Tenia por que aquests marrecs molestessin a sa excel·lència. Però a mesura que s’aproximaven al port en barca, el major va veure que a la dàrsena tot estava sorprenentment arreglat, i que semblava que les autoritats havien preparat un acte de recepció especial per a la filla del sultà.

El governador paixà feia tres anys que no sortia de l’illa, però estava al corrent dels rumors d’Istanbul gràcies als diaris i al que li explicaven amics més afortunats que sí que anaven i venien. Sabia, encara que tard, quin paixà havia caigut en desgràcia per culpa de quina beneiteria, quin ministre s’havia guanyat el respecte d’Abdülhamit amb quina martingala, a quina de les filles de Sa Majestat li havia arribat el torn de casar-se i quin era el gendre escollit, quines eren les últimes paranoies d’Abdülhamit, o qui havia sigut designat a quina ambaixada. Naturalment, també s’havia assabentat, llegint els comunicats oficials que es publicaven als diaris, que un mes abans Abdülhamit havia casat amb marits ordinaris i de segona categoria les filles de Murat V, el seu germà gran i predecessor al tron que havia «enfollit» i feia anys que vivia empresonat en un palauet de Çırağan. També havia arribat a orelles del governador paixà que el doctor que s’havia casat amb la tercera filla de Murat V era tota una autoritat en quarantenes.

El governador Sami Paixà havia sol·licitat al comandant de la guarnició que dugués la banda militar de metalls a la dàrsena, de manera que la recepció fos una cerimònia digna de la primera filla d’un sultà que sortia d’Istanbul. La majoria dels oficials otomans de l’illa de Minguer eren soldats veterans «d’ofici» que no tenien formació escolar, de fet alguns eren analfabets. Després de l’infame Motí del Vaixell de Hajis, que havia esclatat de resultes d’una implementació fallida de quarantena, Abdülhamit envià a la guarnició de l’illa dues companyies de soldats àrabs de Damasc que no sabien turc. Per la seva banda, un jove capità que dos anys abans havia sigut exiliat a l’illa a conseqüència d’una acció disciplinària havia muntat una banda de vents com les d’Istanbul –però molt més modesta– per combatre l’avorriment. Després de ser perdonat i de tornar a Istanbul l’any anterior, el governador paixà sol·licità l’ajuda d’Andreas, el professor de música de l’escola secundària rum, per seguir endavant amb els assajos de la banda en vistes de les celebracions del vint-i-cinquè aniversari de la coronació del sultà.

I és així com en el moment que la Pakize Sultan i el seu marit trepitjaren l’illa de Minguer primer va començar a sonar la marxa de Mecidiye, composta en honor al pare d’Abdülhamit, i després la marxa de Hamidiye, composta en honor del mateix sultà. Les peces van aixecar els ànims de la gent, amoïnada per una possible epidèmia. Tots es van engrescar una estoneta: els ociosos, tafaners i maleters que havien baixat a la dàrsena preguntant-se qui havia arribat en el vaixell; els carreters, botiguers, mercaders i funcionaris que observaven l’acte de benvinguda des de lluny, i els que miraven des de les finestres i els balcons de casa. Alguns viatgers europeus i illencs rics que seien bevent te als jardins i terrasses dels hotels situats al pendent o al llarg de la dàrsena es van posar dempeus per intentar esbrinar quina música sonava. Finalment va arrencar la tercera marxa. La peça jovial era una marxa naval, composta per sa excel·lència el príncep Burhanettin quan era un nen –un prodigi de la música i el piano, i el més estimat dels vuit fills d’Abdülhamit, que sempre el volia tenir al seu costat.

Després d’una llarga època de pau i tranquil·litat, els últims dos anys tant l’illa de Minguer com la seva capital de província Arkaz havien sigut trasbalsades per conflictes, assassinats i dissorts. Els últims rumors de pesta havien posat encara més sal a la ferida oberta del malestar general. Per això quan s’estaven tocant les marxes el governador Sami Paixà va copsar amb optimisme la sinceritat i la tendresa de les mirades de les multituds cristianes i musulmanes: com passava en altres illes mediterrànies de l’Imperi otomà, la majoria de la gent que contemplava com la conjuntura política virava cap a una guerra oberta entre cristians i musulmans en realitat l’última cosa que desitjava era que escalés aquest enfrontament, i esperaven que l’òrgan administratiu de l’illa i el governador mantinguessin la situació controlada.

El governador Sami Paixà va saludar el doctor Nuri a la dàrsena i es va presentar. No estava segur de com comportar-se de cara a la filla del sultà de manera que no suscités les aprensions del seu oncle Abdülahmit: va concloure que el millor seria observar com es relacionava amb el seu marit i adaptar-se sobre la marxa.

Casar-se amb la filla d’un sultà otomà havia ensenyat en poc temps al doctor Nuri a enfrontar-se amb naturalitat a cerimònies estatals grandiloqüents i corrents inexhauribles d’alabances i elogis. No el va sorprendre gaire que pujant de la barca que cuejava sobre l’aigua es comencessin a tocar les marxes, tot i que no existia tal tradició; ni tampoc va immutar-se davant les inacabables felicitacions de boda del governador paixà. Aviat es va acumular al seu voltant una gentada que parlava rum, francès, turc, àrab i minguerès. El governador els havia preparat el landó blindat que també havia recollit el Bonkowski Paixà i el seu ajudant, al qual van pujar escortats per un exèrcit nou de guàrdies experimentats. Com que aquells escortes de bigoti prominent i aspecte temible havien cridat l’atenció de la gent immediatament, quan el landó avançava cap amunt des del port pel passeig de la dàrsena, els hostes van veure que els vianants de fes i barret que caminaven pel carrer els contemplaven encuriosits. Exceptuant potser Esmirna, Tessalònica i Beirut, les persones que duien barret i corbata eren fàcilment identificables com a cristians, fins i tot a les ciutats més desenvolupades del territori otomà. Aquesta realitat, que el doctor Nuri sabia per experiència, la seva dona la va copsar instintivament en un segon. Tots dos es van adonar que els musulmans no rondaven per aquelles vies principals o pels voltants dels hotels, sinó en barris més apartats. El doctor Nuri podia visualitzar com aquella ciutat ben aviat esdevindria un camp de batalla contra la malaltia, on es viurien escenes calamitoses, però era una realitat que ara per ara havia decidit no revelar.

Marit i muller van observar amb gran interès el que veien a través de la finestra del landó blindat: les grans botigues, les oficines de les companyies navilieres, els restaurants, els hotels i els edificis d’aspecte europeu ubicats a l’avinguda d’Istanbul. A la banda dreta de la via van veure diverses tendes –una merceria, una draperia, una sabateria, una calceteria i la llibreria Medit (l’única de l’illa de Minguer, que venia llibres en turc, francès i grec), així com establiments que venien utensilis de cuina, mobles i tèxtils importats d’Esmirna i Tessalònica. Per protegir les vitrines dels rajos del sol, els tenders havien baixat al màxim els tendals, ornamentats amb ratlles verticals de tots colors. Els va sorprendre especialment com era de rica la varietat d’herbes i plantes dels jardins verdíssims i sorprenentment profunds, tots amb les seves palmeres, pins, llimoners i til·lers. L’olor de roses vermelles, blaves i porpres tenia un agradable efecte calmant. Sentien la màgia dels carrerons estrets amb escales estretes que descendien cap al rierol i els racons més amagats de la ciutat, o pujaven turó amunt contornejant-se entre les roques i els penyals. Van quedar encisats pel que veien a esquerra i dreta: mesquites d’un sol minaret, esglésies menudes, cases de terra de pedra amb miradors de fusta i recobertes d’heura, estructures venecianes amb finestres gòtiques i arcs bizantins de maó vermell. La imatge de gats serens i avis mig endormiscats que contemplaven els que passaven per davant de les finestres i els llindars de les portes va fer sentir a la Pakize Sultan i el seu marit que l’univers d’aquella illa els era molt més familiar que el de la Xina de la seva imaginació. La por que suscitava la possible epidèmia, la buidor d’alguns carrerons i el fet que tot tingués unes dimensions menudes també contribuïa que l’atmosfera d’aquell lloc recordés un conte de fades.

El governador paixà havia preparat amb presses l’habitació de convidats de la seu de la governació. Va proposar a la parella de noucasats d’instal·lar-se en aquella cambra, afegint que si no s’hi sentien a gust no hi hauria cap problema a preparar unes altres dependències. Ser tan a prop del governador –és a dir, de l’òrgan de l’estat– els proporcionà un sentiment de seguretat.

L’edifici de la seu de la governació de Minguer s’havia edificat el 1894, set anys abans, i amb una subvenció aprovada personalment per Abdülhamit, que en aquella època estava ocupat a sufocar violentament les revoltes dels guerrillers armenis. Era un edifici certament imponent de dues plantes, amb arcs, columnes, balcó i mirador. L’estructura d’estil neoclàssic impressionava força als camperols que baixaven a Arkaz de tant en tant, als senyors benestants que duien barret i feien les seves compres en el centre de la ciutat xerrant rum i als ociosos que, havent-se quedat sense feina després que es tanquessin les pedreres de marbre, mataven les hores vagarejant per la dàrsena i l’avinguda de Hamidiye. Els vianants que observaven aquella façana elegant, curvilínia i ornamentada, així com el gran balcó, òptim per pregonar al poble, i l’entrada amb escales i columnes blanques, potser pensarien que l’estat otomà –actualment en procés de desintegració– encara era poderós, i que eren sincers els seus esforços per semblar musulmans a la vegada que moderns. El governador Sami Paixà estava content de poder allotjar la filla del sultà i el seu marit en una de les habitacions de convidats de l’edifici, ben a prop del seu propi dormitori i despatx.

En veure que en un racó d’aquest apartament format per dues habitacions connectades amb «olor de fusta i sabó de roses» –tal com li va cridar l’atenció immediatament– hi havia un escriptori situat davant d’una finestra que donava al castell, el port i una espectacular vista de la ciutat i els seus jardins, la Pakize Sultan va recordar el joc de plomes elegants i platejades i els papers i sobres refinats de carta que li havia regalat la seva germana gran Hatice després dels esdeveniments feliços i transcendents dels seus últims dies a Istanbul, així com la promesa que li havia fet.

–Pakize meva –li havia dit la Hatice quan s’acomiadava de la seva germana tan estimada–, marxes cap a la Xina, cap a universos llunyans, indrets que et semblaran sortits de llegendes, i qui sap el que viuràs, o el que veuràs! Però m’has de prometre que m’explicaràs tot el que vegis i sentis! –i li va entregar uns quants articles d’escriptori–. Mira, aquí tens dos farcells de paper perquè em puguis escriure cartes cada dia. No t’oblidis de la teva germana Hatice!

La Pakize Sultan va prometre a la seva apreciada germana que li explicaria tot el que veiés, tot el que escoltés i tot el que sentís. I a continuació es van abraçar i van plorar una estona plegades.

11

Mentrestant, el cadàver del Bonkowski Paixà estava sent preservat en gels que havien dut de la cuina de la seu de la governació a una habitació de la despensa, dos pisos per sota de la finestra davant la qual estava la taula on la Pakize Sultan escriuria les seves cartes. Després de l’assassinat, els funcionaris primer havien dut el cadàver a l’hospital de Theodoropoulos, però després, en veure que estava a vessar de malalts de pesta, l’havien traslladat i dipositat a la seu de la governació, seguint les ordres del governador. Aquest volia que el funeral de l’inspector en cap de salut fos el més concorregut possible, pensant que així amansaria Abdülhamit, la burocràcia d’Istanbul i els seus opositors a l’illa, a la vegada que intimidaria els responsables del crim.

El governador havia acudit a la plaça de Hrisopolitissa just en rebre les notícies, i la imatge de la cara pràcticament desfigurada del Bonkowski Paixà i el seu cos ensangonat, estomacat sense misericòrdia, l’havia colpit profundament. En tornar a la seu de la governació no havia perdut ni un segon a ordenar les primeres detencions. En els dos dies entre l’assassinat i l’arribada del Damat Doctor a l’illa, el paixà havia arrestat prop de vint persones vinculades a tres grups diferents.

Seguint les indicacions procedents d’Istanbul, abans d’encetar les reunions de quarantena pròpiament dites, va discutir aquests temes en petit comitè amb el Damat Nuri i el director del servei d’intel·ligència Mazhar, que havia convocat al seu despatx.

–La meva opinió és la següent: aquest assassinat forma part d’un complot –va dir el governador–. Sense resoldre l’assassinat del Bonkowski Paixà i sense descobrir i enxampar l’assassí i la seva camarilla, no ens serà possible frenar aquesta epidèmia. És per això que Sa Majestat, que comparteix el meu parer, l’ha posat a vostè al càrrec d’ambdues comeses. De fet, si no té en compte la dimensió política de l’assumpte, els cònsols d’aquí pensaran que és vostè un innocentot.

–Benvolgut paixà, la meitat de les nostres labors en l’organització de quarantena del Hijaz eren de caràcter polític.

–Llavors estem en sintonia –va dir el governador–. Fins i tot allò que al principi aparenta no ser polític en absolut pot acabar revelant tota mena de maquinacions i intencions perverses sota la superfície. Amb el seu permís, voldria parlar-li d’una qüestió amb la qual em vaig topar tan bon punt em vaig asseure en aquest despatx de governació quan vaig arribar a aquesta illa, ara farà cinc anys. En aquella època les quadrilles de maleters i remers que sortien a rebre els vaixells que arribaven al port estaven cada una sota la supervisió d’una companyia estrangera concreta. Per exemple, l’empresa Lloyd només volia treballar amb el capatàs de barquers Aleko, cèlebre pel seu bigoti de morsa; l’oficina de Pantaleon, tan sols amb el barquer Kozma Efendi i el seu equip de mossos, i no acceptaven que altres barquers anessin a rebre els seus vaixells. Els representants de Thomas Cook, una de les empreses més prominents, són els Theodoropoulos, una de les famílies rums més antigues de l’illa. I aquests només treballaven amb el barquer Istepan Efendi i els seus homes.

»Tots els representants de les agències de viatges, tots aquests rums benestants, són a la vegada els vicecònsols de diversos estats estrangers. El representant de la companyia naviliera Messageries Maritimes era el cònsol francès Andon Hampuri, un rum xipriota, i ho segueix sent. L’agent de la companyia Lloyd, el Monsieur Franguli, un rum cretenc, és el cònsol d’Alemanya i Àustria-Hongria; i el portaveu de l’agència Fraissinet, el Monsieur Takela, és el vicecònsol d’Itàlia. Tots aquests prepotents, que encara volen que se’ls anomeni «cònsols», es queixaven que el Seyit, el capatàs dels barquers musulmans, era una persona ignorant i maleducada, i es negaven a donar-li feina a ell i els seus mossos amb romanços d’aquesta mena. Quan, en realitat, les tasques de descàrrega de tots els vaixells que arriben al port, hissessin o no la bandera d’Âl-i Osman (otomana), s’haurien de distribuir entre els barquers i els maleters de forma equitativa. Per culpa d’això els barquers musulmans tenien molt poca feina i, immersos en dificultats econòmiques, es veien obligats a vendre les seves barques. Quan jo vaig intervenir per protegir els musulmans del port, els rums notables van escriure a Sa Majestat i el Mabeyn queixant-se de les meves accions. Van escriure als diaris que «l’estat és discriminatori», que «si es protegeix una nació i no altres, l’imperi s’esfondrarà». Vostè hi està d’acord, amb això?

–Fins a cert punt, benvolgut paixà… Al final tot és qüestió de mesura.

–Però ells estan protegint els cristians de manera deliberada. No li sembla significatiu que, tot i les denúncies escrites, Sa Majestat les descarti com si fossin coses sense importància i m’hagi mantingut al capdavant d’aquesta illa durant tants anys, quan té tendència a canviar constantment els governadors de lloc? A l’Excel·lentíssim sultà li va semblar apropiat que jo no em deixés intimidar pel que deien els cònsols. L’assassinat del químic paixà és una resposta a aquesta situació i al desafortunat incident del Vaixell dels Hajis.

»Al meu parer, l’artífex d’aquest crim és el Ramiz, el germanastre del xeic Hamdullah, i el seu home que està oprimint els poblets rums, l’albanès Memo. Aquesta gent farà qualsevol cosa per suscitar baralles entre cristians i musulmans, així com pintar els doctors cristians com a enemics del poble. Però són tan badocs que no els passa pel cap una trista realitat: si esclata aquest conflicte que tant desitgen, a qui els aniran pitjor les coses seran, precisament, als musulmans. Qui va ordenar l’assassinat, a qui se li va encarregar dur-lo a terme, quines idees absurdes circulaven pels seus caps plens de pardals… Tot això ho esbrinarem aviat. El Mazhar Efendi farà que tots cantin a la masmorra, i estic segur que no trigaran a delatar a qui calgui.

–Però paixà, sembla que vostè ja ha dictaminat qui són els culpables!

–Sa Majestat exigeix resultats immediats. Creu que, si no castiguem al més aviat possible els que van planejar i dur a terme aquesta perfídia, la gent considerarà que l’estat és inútil, i com a conseqüència d’això ens serà molt més difícil implementar la quarantena.

–Crec que és indispensable que l’home detingut i empresonat sigui veritablement l’assassí, o com a mínim un dels conspiradors.

–Jo he arribat a la conclusió, fent ús de la meva lògica, que els nacionalistes pro Grècia no són els responsables d’aquest assassinat! –va dir el governador–. Perquè l’última cosa que desitjarien seria que els rums de l’illa morissin de pesta. És a dir, donarien suport al Bonkowski Paixà i voldrien que posés fi a l’epidèmia. Ni tan sols es plantejarien matar-lo. Vostè és un doctor jove molt distingit que ha aconseguit guanyar-se la bona fe de Sa Majestat. Per això m’expressaré sense anar amb embuts, vetllant pels interessos de l’estat otomà: primer sa excel·lència el sultà ens va enviar un químic cristià. Aquest fou assassinat. Una nafra en la meva consciència, no en tingui cap dubte. I a continuació ens ha enviat un doctor musulmà. Prendré totes les precaucions necessàries per protegir-lo, li prestaré la meva plena atenció. Però vostè pararà l’orella a les meves indicacions.

–Les meves orelles són seves, benvolgut paixà.

–El problema no són només els cònsols. Si demà al funeral, o en qualsevol altre moment, venen periodistes, siguin rums o musulmans, per parlar amb vostè, no li passi pel cap obrir la boca sota cap pretext. Els diaris publicats en rum obeeixen únicament les ordres del cònsol de Grècia, sense excepció. El propòsit últim de Grècia és fer-se amb l’illa a la mínima que esclati algun batibull, recolzant-se en els poders internacionals, o en tot cas, arrencar la nostra illa de les mans de l’Imperi otomà, com va passar amb Creta. També publiquen notícies falses. Si vaig a exigir-los els comptes, dient que «aquestes notícies són una absoluta bestiesa, un insult», els cònsols no triguen ni un segon a enviar telègrafs queixosos als seus ambaixadors d’Istanbul, que per la seva banda repeteixen aquestes denúncies al Mabeyn i la Sublim Porta. I el Mabeyn i la Sublim Porta els riuen les gràcies una estona, i després m’envien a mi un missatge encriptat on bàsicament diuen: «Deixa en pau els periodistes rums». Al final no em queda cap altra opció que fer els ulls grossos quan un diari que havia fet tancar torna a ser publicat en la mateixa redacció, per part de les mateixes persones, però amb un nom diferent.

»La nostra illa no és un lloc tan dur com Tessalònica, Esmirna o Istanbul. Jo em porto bé amb aquests periodistes, i quan coincideixo amb ells en alguna banda després que hagin sigut alliberats els faig bromes amistoses, fent comentaris com ara «que us sigui lleu». De fet, a tots aquests diaris, inclosos els que es publiquen en turc, hi tenim infiltrats agents secrets i informadors. Però si per alguna raó vostè parla amb algun cònsol i aquest li assegura que aquí els cristians ortodoxos són majoria, no li faci cap cas. A la nostra illa la població de cristians i musulmans és pràcticament meitat i meitat. En realitat, és per això que l’avi de la seva esposa, l’Excel·lentíssim sultà Abdülmecit, Déu el tingui en el cel, va decidir convertir Minguer, que fins llavors havia sigut un humil sanjaq de l’eyalat de Djazair (l’Arxipèlag),28 en una província autònoma uns anys després de l’edicte de Gülhane. Així com en totes les altres illes hi havia un musulmà per cada deu cristians, aquí la proporció era meitat i meitat. Això es deu al fet que els nostres ancestres ficaren en vaixells tota mena de membres de clans insubordinats i tarikats desobedients i els exiliaren a les valls i les muntanyes del nord. Aquesta tradició de reubicar forçosament elements indesitjables, que es va allargar més de dos segles i renovava constantment la nostra població, va imprimir-li a la nostra illa el seu segell particular. Com que els britànics i els francesos deien que ja era hora que l’Imperi otomà posés fi a aquestes pràctiques de reubicació forçosa, el sultà Abdülmecit els va sorprendre a tots l’any 1852 prenent la decisió abrupta de canviar l’estatus de l’illa. Per descomptat, els habitants de l’illa estan contents que aquest petit indret sigui una província. Pel que fa a les xifres de població, potser sí que els ortodoxos són una mica més que els musulmans, però això no és important. Perquè els ortodoxos i els catòlics constitueixen les arrels de Minguer, i abans de l’ocupació bizantina a les seves cases parlaven minguerès. La majoria encara el parlen. La gran sort de la nostra illa és que als mercats i les cases la gent encara xerra minguerès. És a dir, són els descendents directes de tribus ancestrals que fa milers d’anys van partir dels seus assentaments ubicats en el remotíssim indret del nord del mar d’Aral per venir a viure aquí; o això assegura l’arqueòleg Selim Sahir Bey, que va venir a l’illa per intentar recuperar una estàtua antiga perduda dins d’una cova. En la meva opinió, aquests ortodoxos que parlen una llengua diferent a casa seva no tenen grans ànsies de buscar asil polític a Grècia. Els que em fan més por són les noves generacions de grecs que han emigrat de Grècia i Atenes, així com les antigues famílies que parlen rum a casa i han protegit la seva identitat ètnica des de temps bizantins. Aquests dos grups sembla que s’han posat d’acord. En els darrers mesos també hem constatat les activitats d’una sèrie de bandes armades que s’han vist encoratjades pels fets de Creta. Algunes són directament gregues, d’altres cretenques. S’han infiltrat als poblets rums del nord de l’illa, exigeixen administrar-se a si mateixos, no volen pagar impostos als funcionaris de Sa Majestat i munten tota mena d’aldarulls. Demà al funeral li ensenyaré qui són.

–Benvolgut paixà, és cert que ha tancat a la masmorra el doctor Ilias, l’ajudant del Bonkowski Paixà, que és tan respectat com el difunt químic?

–Hem detingut tant el doctor Ilias com el farmacèutic Nikiforo Bey –va dir el governador–. Ells no són culpables, està clar. Però el Bonkowski Paixà es va entrevistar llargament amb el farmacèutic el dia abans de la seva mort. És raó suficient per arrestar-lo.

–Si també treu de polleguera els rums, ens serà difícil anunciar la quarantena, i encara més mantenir-la, paixà…

–Tenim testimonis que afirmen haver estat amb el doctor Ilias després que el Bonkowski Paixà desaparegués abruptament de l’oficina de correus. Ell no pot ser el responsable. Però ha quedat tan trasbalsat que si el deixo en llibertat fugirà cames ajudeu-me cap a Istanbul. I això no ho podem permetre, perquè ell és un dels principals testimonis. A més, en el cas que ell també fos segrestat, també el matarien, per evitar que testifiqui. L’han amenaçat dient-li que el millor és que no obri la boca.

–Qui l’ha amenaçat?

El governador paixà va dirigir una mirada carregada de misteri al director del servei d’intel·ligència. A continuació, va explicar al Damat Doctor que, ja que els cònsols els estaven donant allargues, la reunió de quarantena no es podria dur a terme fins a l’endemà.

–De fet són tots vicecònsols, ja que els ciutadans otomans no poden ser cònsols d’altres països, però s’emprenyen si els anomeno així. Aquesta colla de comerciants ignorants i fatxendes que sempre es fiquen on no els demanen han difós bestieses sobre l’epidèmia per tal de fer-me la guitza.

El governador ja havia ordenat que obrissin l’hospital de Hamidiye, que encara estava parcialment en construcció i, per tant, molt poc equipat, tot i que les obres haurien d’haver finalitzat l’any passat dins el marc de les celebracions del vint-i-cinquè aniversari de la coronació del sultà. Pel que feia al farmacèutic Nikiforo i el doctor Ilias, va deixar anar que els excarceraria l’endemà al matí, mirant de treure ferro a la situació. Si volia, el Damat Doctor podria començar a visitar malalts amb el doctor Ilias un cop fos alliberat.

12

Una de les primeres persones realistes que van acceptar que l’existència d’una epidèmia significava que era perillós sortir al carrer fou la Pakize Sultan. Com que ella no sortia mai de la seu de la governació provincial, va demanar al seu escorta, el major Kâmil, que no se separés mai del seu marit. L’emergència del major a l’«escena històrica» és un capítol que relatarem al llarg d’aquesta novel·la històrica, a vegades repetint el que s’ha escrit al respecte en els llibres de text de Minguer, i a vegades corregint-ho.

El grau militar del major, nascut l’any 1870, era desgraciadament modest considerant la seva edat. Va finalitzar els seus estudis secundaris a l’escola militar de la ciutat, les rajoles rosàcies de la qual es podien veure des del port. Com que havia sigut el tercer en nota d’una classe de cinquanta-quatre nens, va ser admès a l’institut militar d’Esmirna. Un estiu, en una de les seves visites a l’illa, es va assabentar que el seu pare havia mort (el primer que havia fet en arribar a l’illa, com sempre que venia, havia sigut anar a visitar la tomba del seu pare). I dos anys després, en una altra visita a l’illa, va descobrir que sa mare s’havia tornat a casar amb un tal Hazim Bey, un individu frívol i gras que no li feia gens de gràcia; de fet, fins que l’home no va morir, no va trepitjar l’illa durant dos anys, i quan finalment va tornar-hi, la seva mare li va fer jurar que cada estiu l’aniria a visitar. Havia tingut una carrera militar més aviat negligible fins a la guerra grecoturca, quatre anys abans, quan havia sigut condecorat amb una medalla. Quan tot d’una va travessar el pati posterior i va entrar a l’interior de la casa familiar per la porta de la cuina, la seva mare, que esperava l’arribada del seu fill un parell de mesos després, a principis d’estiu, primer es va espantar, però en veure la medalla va arrencar a plorar.

A part de les hores que passava a la seu de la governació i escortant el Damat Doctor, en les seves estones lliures el major Kâmil passejava pels carrers de la seva infantesa i anava a casa de la seva mare per fer-li companyia. El primer dia que havia arribat a la ciutat, ella va resumir-li totes les xafarderies dels últims mesos, especialment qui havien casat amb qui. Mentre li explicava aquelles històries, anava preguntant al seu fill si ja s’havia decidit o no a casar-se.

–Doncs sí que m’he decidit –va dir finalment el major–. Però hi ha alguna noia adequada?

–Sí! –va dir sa mare–. Però clar, fa falta que ella també et vegi i li agradis.

–Naturalment! Qui és?

–Ai, fill meu, estàs molt solet, oi? –va dir la senyora Satiye en notar el to ansiós de la pregunta del seu fill, i va asseure’s al seu costat per fer-li un petó.

Si li haguessin preguntat al major de deu anys abans, hauria dit que estava en contra del matrimoni concertat. Acabat de sortir de l’acadèmia militar, era un idealista pur, igual que molts dels seus amics oficials, i s’oposava al fet que les dones es cobrissin completament la cara i el cap com feien els àrabs. També detestava els hajis terratinents que es casaven amb quatre dones, i els vells opulents que contreien matrimoni amb noies joves. Al seu parer (i al de molts altres oficials joves), el que propiciava el ràpid declivi de l’Imperi otomà respecte d’Occident, després d’haver sigut una gran potència durant segles, era aquesta adherència a tradicions arcaiques i nocives. Els seus pensaments, relativament europeus, estaven fins a cert punt influïts per la seva identitat mingueresa i mediterrània –en particular el fet d’haver viscut a prop de cristians ortodoxos–. En els seus temps d’estudiant a l’acadèmia militar el major també havia sigut exposat als manifests propagandístics en contra del sultà que redactaven els estudiants més radicals. S’havia llegit la biografia de Napoleó que circulava de mà en mà, havia assimilat els somnis dels herois de la Revolució Francesa que havien proclamat a crits «Liberté, égalité, fraternité», i en moltes ocasions havia pensat que tenien tota la raó.

Però després d’haver passat moltes nits sumit en la soledat i acompanyat només de l’alcohol en les remotes ciutats de províncies on l’havien destinat, temps depressius en els quals es planyia assetjat per mil penúries, desesperat per poder abraçar i fer l’amor amb una dona, havia oblidat alguns d’aquells ideals elevats. Igual que molts oficials, també ell, abans de complir els vint-i-cinc anys, havia començat a parar l’orella a comentaris del tipus «hi ha una dona vídua disponible, una persona molt recta, que seria ideal per a tu».

Precisament, fou arran d’una recomanació així que quan tenia vint-i-tres anys s’havia casat secretament (sense informar a sa mare) amb una dona àrab vídua dotze anys més gran que ell que xampurrejava turc, a Mossul. Era ben sabut que aquesta mena de casaments eren temporals, que quan el funcionari o oficial abandonés la ciutat se separaria de la seva esposa repetint tres vegades «em divorcio!».29 Això també ho sabia aquella dona madura, que coneixia bé el marro. Per això quan el major fou reassignat a Istanbul es va separar d’aquella bellesa àrab sense sentir-se gaire culpable, però anys més tard sovint havia trobat a faltar els enormes ulls de l’Ayşe, les seves mirades curioses i dolces, i poder abraçar el seu tors, tan bell i fort.

En aquella època, el primer que feien els soldats i funcionaris solters quan arribaven a una ciutat de província o una guarnició era investigar si hi havia dones disponibles, preguntar sobre l’existència de sífilis i gonorrea a la població, i entaular amistats amb els doctors locals. Els administradors, funcionaris i oficials que eren enviats a les províncies (i que únicament somiaven poder tornar a Istanbul al més aviat possible) es trobaven ràpidament entre ells als pobles. La burocràcia otomana era com una nació separada de funcionaris que viatjaven de ciutat en ciutat; un univers de soledat del qual podien escapar solament mitjançant el matrimoni. El major sentia ben endins aquest sentiment de soledat, no només quan sortia a col·lació el tema del matrimoni, sinó també quan quedava trasbalsat després d’haver presenciat una lletgesa, roïnesa o anomalia en l’incommensurable territori otomà (quelcom que passava sovint). La tasca que se li havia encomanat era manejar el vaixell de l’estat –però la nau s’estava enfonsant, i aturar el naufragi era pràcticament impossible–. I seguint l’esfondrament del vaixell serien ells, els vassalls de l’estat, els que es quedarien en una situació més espinosa. És per això que, igual que la gran majoria de funcionaris i militars eren incapaços d’admirar el gran mapa del territori otomà, molts tampoc volien pensar en la possible caiguda de l’Imperi otomà.

Una forma que tenien els militars d’escapar-se d’aquesta realitat era erigir la seva pròpia felicitat personal, evidentment, però el major havia vist molt pocs oficials als quals el seu ofici –córrer d’est a oest, de continent en continent, de guerra en guerra– els hagués permès una vida matrimonial satisfactòria. No obstant això, encara que acabés sent un matrimoni infeliç, freqüentment anhelava tenir una amiga amb qui poder compartir les seves vivències, amb qui fer l’amor, amb qui poder parlar absolutament de tot amb dolçor, sense haver de dubtar, sense haver de controlar-se, com temps ençà havien fet el seu pare i la seva mare.

Mare i fill van romandre asseguts una llarga estona, l’un al costat de l’altre, sense dir-se res. En els arbres del pati els corbs voletejaven amunt i avall fent un renou considerable (com havien fet sempre, des que el major Kâmil era un nen). Després que el seu fill reafirmés la seva decisió de casar-se, la mare va explicar-li que la noia que tenia present com a possible muller per al major era la Zeynep, la filla del guardià de la masmorra que havia mort cinc dies abans.

Com que la Satiye Hanım solia referir-se a totes les noies joves com a «maquíssimes!»,30 el major no es va prendre gaire seriosament els interminables elogis que sa mare va dirigir a aquella candidata. Però va anar interessant-s’hi a poc a poc, ja que durant cada visita sa mare li explicava una nova història sobre la Zeynep.

Després d’escoltar la xerrameca de la seva mare, tornava a les pàgines d’un llibre vetust sobre la Revolució Francesa i la Llibertat escrit per Mizanci Murat, publicat en turc a Ginebra i passat de contraban a Istanbul, que solia rellegir cada cop que visitava l’illa mentre fantasiejava sobre els possibles futurs de l’imperi. Mai no s’emportava el llibre de l’illa, perquè si l’enxampaven amb una publicació d’aquella mena la seva carrera militar se n’aniria en orris. De la mateixa manera que tampoc no compartia obertament amb ningú les idees més profundes que habitaven al seu interior.

13

Dirigint-se cap a l’oficina de l’organització de quarantenes de Minguer en el landó blindat del governador paixà, passant pels carrerons, el doctor Nuri no tenia la sensació d’estar presenciant l’inici d’un brot de pesta, sinó un dia provincial totalment ordinari. Sentia la piuladissa dels ocells que provenia dels patis de darrere els murs baixets que donaven al pendent que baixava cap al mar, olorava llorers i anís, i admirava amb certa incredulitat les ombres de grans arbres que no havia vist mai en cap altra ciutat otomana.

Feia més de deu anys que el doctor Nuri formava part de l’organització otomana de quarantenes; l’havien enviat urgentment a moltíssims poblets, ciutats i províncies per frenar brots epidèmics separats per setmanes de distància. En realitat, la labor de les organitzacions locals de quarantena era, precisament, detectar l’emergència de brots i enviar la primera notificació formal a Istanbul. Però el més freqüent era que aquesta tasca tan important i imperiosa no fos duta a terme pels funcionaris de quarantena, sinó per doctors rums que tenien les seves pròpies consultes privades o que tractaven malalts en farmàcies, clíniques i petits hospitals locals. Això era perquè els membres de les organitzacions de quarantena eren funcionaris estatals, i com que eren conscients de la gran responsabilitat que suposava notificar qualsevol cosa que no li seria plaent a Istanbul, normalment optaven per no prendre-s’ho amb gaire pressa.

Però el doctor Nikos, el director de l’organització de quarantenes de Minguer, una institució lligada a la governació i, per tant, a Istanbul, havia sigut el primer a detectar i anunciar el brot, fent gala d’una insistència i urgència poc habituals. Havia sigut ell qui, tot i la indiferència inicial mostrada pel governador, havia bombardejat Istanbul amb telègrafs obstinats, un esforç que havia desembocat en l’arribada del Bonkowski Paixà a Minguer, ordenada pel Mabeyn. Quan el governador paixà s’assabentà d’aquests telègrafs del director de quarantenes, en el qual no confiava perquè era un rum cretenc, el titllà de separatista grec encobert, i l’acusà d’estar exagerant la virulència de les passes de vòmits estivals a l’illa amb la intenció de demostrar la incompetència de l’administració otomana.

El doctor Nuri va reconèixer immediatament l’ancià doctor Nikos, de barba de cabrit i lleugerament geperut, que havia acudit a rebre’l a la porta del landó.

–Ens vam conèixer a Sinop ara farà nou anys, quan tots els soldats de la guarnició estaven infestats de polls – va dir somrient–. També hi era en el brot de còlera d’Üsküdar de fa set anys…

El director de quarantenes va saludar el Damat Doctor amb reverències exagerades. Van entrar a l’interior i es van asseure en una habitació blanca amb sostre de volta.

–Després d’exercir com a doctor i director de quarantena primer a Tessalònica i després a Creta vaig venir aquí. No soc natiu de Minguer, ni tampoc sé parlar minguerès… no hi ha hagut manera d’aprendre’l. Però em sento molt a gust en aquesta illa –va dir el doctor Nikos.

L’oficina de salut de Minguer era un petit edifici gòtic de pedra, construït originalment feia més de quatre-cents anys pels venecians. Havia sigut una extensió del palau que s’havia erigit pel dux de Venècia. En la primera època de l’ocupació otomana, en els segles XVII i XVIII, també havia sigut utilitzat com a hospital militar rudimentari.

–Què ha fet per intentar aprendre minguerès? Encara que no se’n sortís…

–No he pogut fer res… M’ha sigut impossible trobar un professor. El director del servei d’intel·ligència obre fitxes especials a tota la gent que s’interessa per aquest idioma com a separatistes potencials. El minguerès és una llengua arcaica que ha romàs en un estat embrionari, no és gens fàcil.

Van quedar-se callats un moment. Al Damat Nuri li van impressionar la disposició dels dossiers, l’ordre i la netedat dels armaris. Va dir que aquest era el directori de quarantenes més pulcre que havia vist.

A manera de resposta, el director de quarantena li va mostrar el petit jardí botànic del pati posterior de l’edifici històric que el director anterior, un natiu d’Edirne, havia establert en les seves estones mortes. Somreia en explicar com en temps més tranquils, quan no hi havia calamitats ni epidèmies, ell i el conserge de l’edifici regaven el jardinet de palmes nanes, datilers, tamarindes i plàntules de mimosa, jacint i lliri dins de tests. A continuació, va extreure uns dossiers de cartó que havien sigut ordenats amb gran cura. Com que en els últims dos anys no havia tingut gaire feina, havia classificat i separat per temes tota la correspondència –cartes i telègrafs– mantinguda entre Minguer i Istanbul, amb la meticulositat pròpia d’un veritable buròcrata otomà. El doctor Nuri, que havia constatat l’estat desastrós i miserable de molts directoris de salut provincials de l’imperi i que, per tant, sentia certa admiració per la netedat i laboriositat del doctor Nikos, va passar-se una estona fullejant, com si estigués llegint quartets de poesies a l’atzar, alguns informes en francès que parlaven de casos de morts sospitoses a Arkaz i altres pobles i localitats de Minguer, les causes de les quals no s’havien determinat del tot, així com de malalties i epidèmies entre els animals i la situació general de la salut a l’illa i la seva capital.

L’Imperi otomà havia començat a dur a terme implementacions de quarantena setanta anys abans, durant la primera gran epidèmia de còlera que havia assetjat Istanbul el 1831. Com que els ciutadans musulmans van oposar-s’hi, protestant especialment contra les visites de doctors a les dones i certes mesures de quarantena com l’obligació d’enterrar en calç viva els morts, aviat van propagar-se una gran quantitat de rumors sense fonament i van esclatar avalots i discussions. L’any 1838 el sultà occidentalitzador Mahmud II va obtenir una fàtua del xeic ul-Islam on s’especificava que les exigències de quarantena eren compatibles amb l’Islam,31 va fer que la publiquessin juntament amb un text sobre els beneficis d’obeir les precaucions contra les epidèmies en el diari estatal Takvim-i Vakayi i va cridar doctors europeus. Dins el marc d’aquestes reformes, el sultà també va establir una delegació constituïda en part pels ambaixadors occidentals perquè poguessin opinar i recomanar al respecte. Aquesta primera delegació a Istanbul, formada majorment per doctors cristians i buròcrates, fou la primera organització de quarantenes o Ministeri de Salut de l’estat otomà. Sota la supervisió d’aquesta delegació central es van establir branques a totes les províncies de l’imperi, especialment en les ciutats portuàries, obrint pas així a la creació d’una burocràcia de quarantenes.

El doctor Nuri va arribar a la conclusió que aquesta burocràcia s’enorgulliria del doctor Nikos, que n’era un funcionari distingit. Va encetar directament el tema que intrigava a tothom:

–Vostè qui creu que el va matar?

–Al Bonkowski Paixà el va assassinar algú que coneix la història del doctor Jean-Pierre –va dir el director de quarantenes Nikos amb cautela. Estava clar que havia reflexionat al respecte i estava preparat per a aquesta pregunta.– Jo crec que la intenció de l’assassí era que tothom digués «l’han matat aquests musulmans incivilitzats que estan en contra de la quarantena».

La tràgica història del doctor Jean-Pierre era ben coneguda per tots els doctors cristians, jueus i musulmans de l’administració otomana de quarantenes. Aquest relat, que es remuntava a mig segle abans, era sovint evocat com a paradigma exemplar de què no havia de fer un doctor cristià o jueu quan visitava barris musulmans en el transcurs d’un brot: quan el 1842 va esclatar una epidèmia de pesta a Amasya, el jove sultà Abdülmecit va enviar un famós doctor parisenc a aquella ciutat provincial perquè implementés els mètodes de quarantena moderns que el seu pare, el sultà Mahmut II, havia importat des d’Europa. El jove doctor Jean-Pierre era un francès idealista, gran admirador de Voltaire i Diderot, que qüestionava la religió. Solia explicar als funcionaris musulmans que l’acompanyaven, sense deixar-se importunar pels seus somriures i comentaris cínics, que si es deixessin de banda els prejudicis i s’actués de manera racional, era inevitable arribar a la conclusió que totes les persones eren iguals, que fonamentalment posseïen sentiments i creences similars. Per això, si bé potser es va sorprendre en veure que gent de la ciutat començava a protestar i exigir un doctor musulmà quan el governador i els seus homes intentaven implementar les condicions de quarantena, no es va deixar desanimar per aquesta reacció. Sermonejant sobre com «quan es tracta de ciència i medicina, no té cap sentit parlar en termes de cristians o musulmans», va insistir a visitar les dones malaltes.

Com que els cristians i les persones benestants d’Amasya havien abandonat la ciutat i les tendes i els forns s’havien tancat, els ciutadans musulmans, emprenyats i afamats, tampoc van voler obrir-li la porta ni mostrar-li els seus malalts. Així doncs, el doctor Jean-Pierre, que observava amb preocupació com es propagava la pesta, va començar, encara que fos amb desgrat, a trencar i obrir les portes dels domicilis, a separar els fills de les seves mares a la força, a plantar guàrdies davant de les cases sospitoses, a ficar famílies senceres en zones d’aïllament, a enterrar els morts en calç viva sense cap mirament, i ordenar la detenció d’aquells que ignoraven les precaucions. A mesura que els musulmans expressaven més i més el seu disgust, el doctor es feia el desentès i simplement deia que tot s’estava fent amb el permís i les ordres del sultà Abdülmecit. Finalment, una nit plujosa, mentre caminava per un barri de l’extraradi d’Amasya, de sobte va esfumar-se, com si hagués «desaparegut de la faç de la terra».

Els doctors de quarantena sabien que aquella nit el doctor Jean-Pierre havia sigut assassinat, però quan rememoraven la història se somreien amargament els uns als altres, com si encara existís la possibilitat que algun dia aquell doctor idealista tragués el cap per alguna banda.

–En terres otomanes, cap doctor de quarantena cristià pot anar a visitar barris otomans sense dur a sobre un revòlver –va dir el doctor Nikos.

–Hi ha algun doctor musulmà a l’illa? –va preguntar el Damat Doctor.

–Hi havia dos doctors musulmans. Un d’ells, anticipant que l’hospital de Hamidiye mai s’acabaria de construir, va tornar a Istanbul ara fa dos anys. Potser s’hauria quedat si li haguessin trobat una noia illenca amb qui casar-se. L’altre, el Ferit Bey, deu estar treballant ara a l’hospital.

Com havia passat amb moltes altres institucions que s’havien establert el darrer segle amb bones intencions i ideals europeus en ment per resoldre alguna mancança de l’Imperi otomà i que abans de gaire havien demostrat ser incapaces de solucionar res, l’organització de quarantenes també havia esdevingut part del problema. S’anunciaven molts llocs de treball per a escrivans, conserges i guàrdies en directoris provincials, es contractaven moltes persones, però, com que després no pagaven els salaris ni a aquests funcionaris ni als doctors, per tal de poder guanyar-se la vida se saltaven les regles i visitaven malalts per compte propi a les farmàcies i les herboristeries, i duien a terme altres feines.

L’any 1901 a l’estat otomà hi havia 273 doctors civils oficials (no militars), i la gran majoria d’aquests eren rums ortodoxos. Particularment en les regions musulmanes no hi havia doctors suficients, i els que sí que hi havia preferien no immiscir-se en labors de quarantena durant les epidèmies, que requerien valor, abnegació i heroisme. No hi havia pràcticament cap doctor musulmà experimentat que pogués anar als barris pobres i persuadir els homes musulmans que els deixessin examinar les seves dones i filles, i convèncer els musulmans més religiosos i amb prejudicis contra la quarantena que era necessari enterrar els morts en calç viva. De fet, tothom que s’incorporava a l’organització de quarantenes, una institució establerta seixanta-cinc anys abans, aviat arribava a la conclusió que el que esperaven d’ells el sultà i el ministre d’afers exteriors no era tant que detinguessin brots de còlera, sinó que emmudissin els rumors d’epidèmia. En efecte, és degut a aquesta dimensió política internacional de la feina que en els seus inicis l’organització de quarantenes havia estat vinculada directament al ministeri d’afers exteriors.

–En la història recent de Minguer hi ha hagut tres grans epidèmies de còlera –va dir el director de quarantenes com volent canviar de tema–. La de 1838, la de 1867 i el brot lleuger de l’estiu de 1886. Com que els últims deu anys la nostra illa s’ha mantingut relativament allunyada de les rutes comercials, no han arribat epidèmies a Minguer, però per això mateix també sembla que Istanbul s’ha oblidat de nosaltres. Per molt que escrivim insistentment al Ministeri de Salut, no tenen gens d’interès a resoldre les nostres deficiències. Tot d’una, un dia envien un telègraf dient que «el senyor tal i qual, jove doctor musulmà, ha sigut designat a l’illa i està de camí en vaixell», i nosaltres correm animadíssims a la dàrsena i esperem en va que algú desembarqui de la nau de Messageries. I sempre passa el mateix: més tard ens notifiquen que el doctor designat a la nostra illa o bé ha renunciat al càrrec i es queda a Istanbul o, gràcies a la mediació dels seus coneguts i amics del palau o el Mabeyn, la seva designació ha sigut anul·lada.

–Té tota la raó –va admetre el doctor Nuri–. Però, com pot veure, al final sa excel·lència el sultà li ha enviat un doctor musulmà. Aquí em té, acabat de baixar del vaixell i a la seva disposició.

–Miri, no s’ho creurà, però no tenim diners ni per adquirir hipoclorit de calci –va seguir dient el doctor Nikos–. O bé el demano al nostre governador paixà, i ens l’entrega el comandant paixà de la guarnició com si fos almoina, o bé mantenim elevat l’impost del servei de quarantena i som nosaltres qui intentem trobar materials i medicines necessàries per compte propi amb el nostre pressupost.

De fet, en concordança amb la llei internacional, els directoris de quarantena locals tenien dret a exigir pagaments als passatgers i als vaixells pels serveis prestats. La lògica de la quarantena (que significava ‘quaranta dies’ en italià) era aïllar els malalts per tal que no transmetessin la malaltia a altres persones. Després de segles d’experiència acumulada en epidèmies arreu d’Europa i el Mediterrani, aquests quaranta dies s’havien rebaixat a dues setmanes, i després a duracions inferiors depenent del tipus i de la ubicació de la malaltia i l’epidèmia. En els darrers quaranta anys, arran del descobriment de l’existència de microbis pel doctor francès Louis Pasteur, s’havien diversificat les estratègies de quarantena. Les directrius del transport de mercaderies i passatgers canviaven constantment, així com els mètodes per a distingir entre vaixells i ports infectats, els criteris per a decidir si una nau havia d’hissar o no una bandera groga (indicant que estava «infectada»), la quantitat de dies d’aïllament i els impostos exigits pels serveis de quarantena.

Tot i aquestes regulacions detallades, els doctors de quarantena que visitaven els vaixells també comptaven amb certa autonomia a l’hora d’exercir el seu judici. Un doctor de quarantena com el doctor Nikos, havent pujat escortat de soldats a un vaixell de passatgers de l’empresa Lloyd, de bandera de l’imperi alemany, durant la seva inspecció bé podria topar-se amb un malalt i fer els ulls grossos a canvi d’un suborn, i així salvar un comerciant de la bancarrota permetent que el vaixell arribés a Istanbul cinc o sis dies abans; o, al contrari, redactar un informe basant-se en la sospita més minúscula on determinava que no només tots els passatgers, sinó la totalitat de la càrrega del vaixell estava infectada d’una malaltia epidèmica, una decisió que podia enfonsar el negoci de molts mercaders.

O bé un doctor de quarantena podia, amb una simple ordre, separar dels seus companys un haji que havia estalviat diners durant anys i anys, que havia venut casa seva i que havia sofert dos mesos de travessa extenuant, fer-lo baixar del vaixell tot i les seves queixes, calumnies, crisis nervioses i plors, i interrompre el seu pelegrinatge i confinar-lo a les tendes d’un camp d’aïllament.

El doctor Nuri també havia vist com alguns directors de quarantena de pobles costaners remots que patien dificultats econòmiques i detestaven la seva vida miserable a vegades utilitzaven la seva potestat a manera de venjança, intimidant i subjugant els pelegrins més opulents, o fins i tot castigant els comerciants més pròspers. Aquesta potestat era, d’altra banda, una font d’ingressos addicional que els permetia subsistir.

El Damat Doctor, en comptes de plantejar al director de quarantenes Nikos la pregunta que li havia vingut a la ment –és a dir, quan havia rebut el seu sou per darrera vegada– va adoptar la típica conducta que exhibien els governadors provincials quan es trobaven davant de doctors i funcionaris que es queixaven de la insolvència i pobresa general de l’estat.

–Nosaltres, treballant al Hijaz, si no trobàvem calç per a desinfectar les latrines i pous cecs, ens espavilàvem abocant-hi carbonissa.

–En aquesta època no crec que aquest sigui un mètode apropiat –va dir el doctor Nikos–. Preferiria utilitzar morter de calç diluït en una proporció de vint o trenta vegades, en comptes de deu.

–Què hi ha que puguem utilitzar com a solució desinfectant?

–La gent de Minguer es refereix al vidriol blau com a ‘vidriol de Xipre’. En tinc d’amagat, i també una mica de sulfat de coure. A la farmàcia del Nikiforo també se’n pot trobar. Però en cas d’una epidèmia les nostres quantitats no serien suficients. També hi ha una mica de fenol i el compost conegut a Istanbul com a clorur de mercuri. Davant d’epidèmies i microbis, l’única cosa que saben fer els musulmans es fregar les monedes d’or i plata amb vinagre. Com a molt consentiran que es fumigui amb encens de salnitre sulfúric. Als barris de Çite i Bayırlar utilitzen aquest encens que no serveix de res, se’ls passen per la cara com si fos un dels amulets beneïts de l’Excel·lentíssim xeic Hamdullah. Seran necessàries grans quantitats de solució desinfectant.

–Després de l’assassinat del Bonkowski Paixà no serà fàcil la feina dels doctors que aniran als barris musulmans i els bombers que desinfectaran les cases amb la solució –va dir el Damat Doctor, interessat a tornar al més aviat possible al quid de la qüestió.

–Jo vaig assistir a les classes de química mineral i química orgànica del Bonkowski Bey a l’Escola Imperial de Medicina. El van nomenar inspector en cap de salut quan jo era al Líban, i s’havia convertit en un home d’una gran erudició. I pensar que han massacrat un home així… Quan vostè vagi a visitar malalts, no es pensi que serà suficient dir que és musulmà; és absolutament necessari que vagi acompanyat d’un escorta, com el major que va amb vostè.

–No es preocupi, aniré amb compte. Però si la intenció és «sabotejar» els esforços de quarantena, també vostè hauria d’estar en guàrdia. Qui és aquesta persona pèrfida de la qual ens hem de preocupar?

–El governador paixà ha fet bé de tancar immediatament a la masmorra el Ramiz, el germanastre del xeic Hamdullah. De tots els xeics de tekkes, aquest és el que més intimida el governador. El Ramiz se n’aprofita. Crec que qui va assassinar el pobre Bonkowski Paixà augurava que el Ramiz seria considerat el principal sospitós.

–Però aquest crim no deixa de tenir un caràcter atzarós: sabem que el Bonkowski Paixà va escapar-se per voluntat pròpia de l’oficina de correus davant de testimonis. Ni el Ramiz ni cap altra persona ho podria haver anticipat.

–Si més no, potser va pensar que si l’assassinat semblava fortuït, la culpa recauria sobre els musulmans. Perquè potser a la nostra illa això no passa, però en altres llocs hi ha doctors rums que ni tan sols es molesten a parlar turc amb els pacients musulmans.

–Els musulmans tenen tot el dret a queixar-se de doctors cristians particularment severs, maleducats o despectius –va dir el Damat Bey amb cautela–. Si més no, fa un moment vostè mencionava que els musulmans bé poden queixar-se de les mesures de quarantena perquè són ignorants.

–Sí, poden queixar-se i de fet ho fan. Però per molt que es queixin, també ells tenen por de la pesta. Volen que algú en qui confien els aconselli sobre la malaltia, sobre com protegir-se de possibles contagis. Però entre queixar-se i estar tan emprenyats com per a assassinar algú hi ha un abisme de diferència. El Bonkowski Paixà i el seu ajudant, el doctor Ilias, anaven a aquells barris únicament per visitar malalts i administrar tractaments. No els acompanyava cap soldat agressiu que entrés amb ells a les cases donant cops i tirant portes avall. El Bonkowski Paixà no significava cap amenaça per als musulmans. Quin motiu podria tenir un musulmà per voler matar-lo? O per què hauríem d’assumir que l’assassí és musulmà? Ja li puc ben dir quina és la conclusió a la qual arribarà qualsevol investigació seriosa.

–Quina és?

–Ara per ara no sabem la identitat de l’assassí, però ha de ser algú que no té cor, que li és indiferent que el poble minguerès desaparegui i s’oblidi. Jo tinc un gran afecte pels mingueresos. No permetria que els seus drets fossin violats.

–Vostè creu que els mingueresos conformen una nació pròpia? –va preguntar el Damat Nuri.

–Si el director del servei d’intel·ligència s’assabentés que ronda preguntant aquesta mena de coses, el tancaria a la masmorra amb alguna excusa i l’interrogaria amb instruments de tortura –va dir el director de quarantenes–. Sí, alguns illencs parlen aquella antiga llengua a les seves cases, però com a molt els pot servir per anar al mercat a fer la compra.

14

Quan va tornar a l’habitació de convidats de la seu de la governació, el Damat Doctor es va topar amb el major Kâmil a l’entrada. El major duia a l’oficina de correus la primera carta escrita per la Pakize Sultan, que havia acabat i ficat dins d’un sobre feia escassos minuts.

Aquella nit marit i muller van sopar un menjar simple en privat per primer cop des del seu casament. El cuiner de la governació els havia deixat a la porta una safata amb böreks i iogurt.32 Aquella nova situació els inquietava, estaven preocupats per la possibilitat d’haver sigut contagiats de pesta, o per si hi havia suficients rateres a l’habitació. També van haver d’acceptar que els dies tranquils i feliços després del seu casament havien arribat a la seva fi. L’edifici de la governació, l’avinguda de Hamidiye, els hotels dels voltants del port encara estaven relativament il·luminats per fanals de gas, que s’apagaven a les deu. Un cop els carrers quedaren submergits en la foscor, van acostar-se a la finestra i, admirant l’encisadora ciutat d’Arkaz, van sentir les onades que impactaven lleugerament contra la costa, els sorolls de les cigales, i algun eriçó que es passejava pel jardí de la seu.

L’endemà al matí el Damat Doctor es va trobar a l’oficina de quarantenes amb el doctor Ilias, que havia sigut posat en llibertat abans d’hora.

–El Bonkowski Paixà era com un pare per a mi –va dir l’ajudant del difunt químic–. Que em tanquessin a la masmorra com si fos un sospitós de l’assassinat farà que la gent tingui una idea equivocada de mi. En què devien pensar?

–Però ara ja no és a la masmorra!

–Els diaris d’Istanbul ja se’n deuen haver fet ressò. És imperiós que torni al més aviat possible a Istanbul per intentar redreçar la meva imatge. Sa Majestat ha sigut informada de la meva detenció?

El doctor Ilias, nascut a Istanbul, era un especialista en medicina interna que no havia cridat gaire l’atenció de ningú fins que el van designar com a ajudant del Bonkowski Paixà. Després de convertir-se en la mà dreta de l’inspector en cap de salut i acompanyar-lo a tots els racons de l’imperi, va obtenir una certa celebritat, i solia escriure articles sobre temes d’higiene, salut i epidèmies als diaris. A més, el seu sou era la mar de respectable. Cinc anys abans s’havia casat amb la Despina, la filla petita d’una família rum benestant. Abdülhamit també li havia atorgat una condecoració imperial de l’orde de Mecidiye, un gest proposat pel Bonkowski Paixà. El salvatge assassinat del seu mentor havia posat un punt final sobtat a aquesta vida il·lustre, brillant i repleta d’aventures.

Al Damat Doctor li va passar pel cap que el doctor Ilias devia haver sigut convocat a la presència del sultà moltes vegades juntament amb el Bonkowski Paixà, i que potser s’havia entrevistat amb Abdülhamit més vegades que ell (que només l’havia vist en tres ocasions, tot i estar casat amb la seva neboda).

–Per descomptat el desig de Sa Majestat és que vostè es quedi a l’illa i ens ajudi a aclarir qui és l’artífex d’aquest afer tan pèrfid.

Aquella tarda algú havia enviat una nota anònima al doctor Ilias en què s’indicava que ell seria el següent.

–Els que han escrit això són uns oportunistes. Deu ser algun botiguer en contra de la quarantena, d’això n’estic segur –va comentar el governador.

Per tal d’assossegar l’esfereït doctor Ilias, el va treure de la dilapidada casa de convidats on s’havia instal·lat el primer dia (i on havien enviat la nota amenaçadora) i el va traslladar a una les habitacions de convidats de la guarnició militar. Era la cambra més protegida de cara a la pesta, perquè l’havien omplert fins a vessar de rateres, a més d’estar custodiada per soldats –els assassins potencials ni s’hi podrien acostar.

Tal com havien planejat el governador i el director de quarantenes, aquell dia el doctor Nuri i el doctor Ilias primer van anar a visitar els hospitals en el landó. A la capital n’hi havia dos: el de Hamidiye, que no havia sigut inaugurat oficialment, més aviat petit i amb pocs equipaments, al qual acudien els musulmans més benestants i els militars; i el de Theodoropoulos, que havia sigut establert per la comunitat rum de l’illa. L’hospital, que disposava de trenta llits, havia estat fundat amb la contribució econòmica de la família de Stratis Theodoropoulos, un rum d’Esmirna, en els anys daurats del comerç del marbre de Minguer. Com que tenia una vista fantàstica del castell i un jardí de llimoners que era un festí per als sentits, la majoria d’illencs coneixien bé aquell edifici que evocava sentiments de serenor i que, igual que l’hospital de Hamidiye, també era utilitzat com a hospici de pobres, nens orfes i vagabunds. A conseqüència de la propagació de l’epidèmia, també havien començat a acudir-hi musulmans desesperats que havien sigut incapaços de trobar doctors que els escoltessin.

Quan va arribar a l’hospital de Theodoropoulos acompanyat del major i els homes del governador, al doctor Nuri el va sorprendre l’ambient frenètic que s’hi respirava. A la porta es van topar amb una gentada agitada. Tres dies abans, quan la xifra de malalts de pesta s’havia incrementat substancialment, els administradors havien dividit en dos amb paravents la sala més gran de l’hospital, separant els empestats dels altres pacients. Ben aviat la zona dels empestats s’havia engrandit, i amb les noves arribades d’avui estava plena de gom a gom. Els altres pacients estaven molt pertorbats pels empestats, que es quedaven endormiscats entre deliris, i vomitaven, i gemien, i escridassaven perquè el seu mal de cap era inaguantable, i es desplomaven morts després de travessar un estat de quasi bogeria. Mentrestant, la majoria dels pobres, vagabunds i orfes havien anat escampant la boira al llarg de la setmana. El venerable director de l’hospital, el doctor Mihailis, va informar al doctor Nuri i el doctor Ilias que per culpa de la manca de llits havien esclatat diverses baralles entre les famílies desesperades d’empestats neguitosos i les de pacients ordinaris amb molèsties vinculades al cor o a l’asma.

Després de rebre amistosament el doctor Nuri i el doctor Ilias, el doctor Mihailis els va confessar que fins feia ben poc ell no havia pensat que el que tenien entre mans era pesta. Havia estat a l’espera dels informes dels tests de laboratori amb microscopi, i mentrestant s’havia ocupat dels símptomes de la malaltia més propers al còlera, com febres, vòmits, arítmies, llangors i febleses corporals. Amb un aire aventurer a la vegada que tràgic, explicà al doctor Nuri que havia estat a Izmit durant el brot de còlera de feia set anys. Era un doctor estricte i realista, però, gràcies a la seva expressió facial que emanava confiança es guanyava fàcilment la simpatia dels pacients, incloent-hi els empestats, que el cridaven perquè vingués a examinar les protuberàncies tumefactes plenes de pus que tenien al coll, als engonals i a les aixelles. Aquell dia a l’hospital també treballava el jove doctor Aleksandros, un natiu de Tessalònica que sempre tenia les celles arrufades.

El doctor Aleksandros va informar al doctor Nuri que el vell que dormia constantment i començava a plorar i sanglotar quan es despertava era un pescador (l’embarcador i el barri dels pescadors eren a prop del moll de marbre de Minguer), i que havia arribat a l’hospital feia dos dies. El conserge de l’hospital, per la seva banda, li explicà que l’anciana mig desmaiada que moria silenciosament en un altre llit no era la dona de l’home que seia al seu costat amb els ulls plorosos, sinó la seva germana, i que després de passar-se el primer dia sense parar de vomitar, havia caigut en un estat de desvari constant, com tants altres malalts. Tots els empestats mostraven senyals de deliris i febres intenses. Un malalt que solia treballar de maleter al port va baixar del seu llit i, en veure’s incapaç de caminar adequadament, va trontollar cap a un costat com un borratxo i es va desplomar de nou sobre el llit. El doctor Ilias va dedicar una llarga estona a aquest malalt tenaç, mostrant-li infantilment les torres punxegudes del castell que es veien a través de la finestra per revifar-lo i donar-li els ànims per no perdre l’optimisme.

Els ulls de tots els malalts estaven injectats de sang. Bregaven amb mals de cap insuportables i tenien convulsions estranyes. Alguns pacients patien angoixes, pors i al·lucinacions, mentre que d’altres quedaven atrapats en bellugors obsessives com ara girar el cap d’esquerra a dreta constantment (un funcionari de duanes que jeia al costat de la finestra) o fer moviments esporàdics, o intents sobtats per sortir del llit (el mestre alfarer d’ulls plorosos que tenia una tenda a l’avinguda de Hamidiye).

A la majoria dels malalts els havia sortit un furóncol al coll, darrere les orelles, sota les aixelles o als engonals – una pústula tan gran com mig menovell, que els europeus anomenaven bubó–. Però el doctor Nuri va sentir com els doctors comentaven que també hi havia malalts que, tot i no tenir furóncols o morats enlloc, patien febrades i fortes fatigues, es quedaven adormits entre deliris i, de sobte, queien exhausts i morien (o al contrari, es recuperaven).

Hi havia un malalt esquàlid com un sac d’ossos (un ensostrador d’ofici), la boca del qual estava tan resseca que era incapaç de verbalitzar paraules i es limitava a quequejar obsessivament. En veure que alguns malalts es queixaven d’alguna cosa amb un to bastant agressiu, el doctor Nuri intentava esbrinar quines eren les seves molèsties. Sí, seccionar els bubons dels empestats i vessar el líquid del seu interior els amansava durant una estona i els ajudava a recuperar forces. Tots els malalts, fins i tot els que no ho necessitaven, demanaven a crits aquesta simple operació, tot i que en realitat no era un tractament. En el transcurs de les convulsions violentes i les al·lucinacions intenses, alguns pacients s’aferraven tant als llençols, tacats de vòmits i suors, que semblava que la seva pell i els llençols s’haguessin entrellaçat i formessin un únic teixit. Els gemecs dels malalts de la sala, els esporàdics crits de dolor i els sospirs letàrgics se sobreposaven fins al punt de conformar una horrible cacofonia. Una de les raons per les quals alguns doctors havien diagnosticat incorrectament la malaltia com a còlera era que alguns estaven constantment assedegats. El vapor de l’aigua bullent en la caldera situada a l’entrada de l’edifici de l’hospital s’amalgamava amb la fressa de l’interior, donant lloc a una atmosfera de mort generalitzada.

Quan treballava al Hijaz el doctor Nuri, constatant la incultura i la pobresa dels pelegrins indis, javanesos i asiàtics i el tractament infrahumà al qual els sotmetien els britànics, sovint se sentia culpable de ser algú que havia rebut una excel·lent educació i parlava francès. Ara sentia aquesta culpa perquè l’únic que podia fer era oferir consolacions enganyoses a aquests pacients, la majoria dels quals sabien que la seva malaltia podia ser mortal, i perquè era conscient que els dies que tenien al davant serien molt pitjors.

Després van anar a l’hospital de Hamidiye, on la situació era igual de dantesca. El Damat Doctor va quedar impressionat per l’actitud del doctor Ilias, qui era capaç de deixar enrere les seves pors i afliccions per interessar-se pels malalts un per un i escoltar sincerament les seves molèsties.

–No serà sempre així –va dir el doctor Ilias quan es van tornar a quedar sols–. A mi també em mataran. Prego que no s’oblidi que Sa Majestat vol que jo torni a Istanbul tan aviat com sigui possible!

Quan el Damat Doctor i el doctor Ilias es dirigien cap a la farmàcia del Nikiforo asseguts al landó, seguits de prop pel carro on viatjaven el major i els homes del governador, van demanar al conductor que fes una mica de volta per tal de poder observar la situació actual dels carrers. Es van quedar parats en veure que a l’àrea dels hotels i els carrers que baixaven al port, la vida a l’estil europeu seguia fluint igual que abans, com si no passés res. Era ben estranya la serenor dels mingueresos que seien a les cadires de les barberies, als cafès i restaurants, els seus somriures i bromes, les seves converses sobre els negocis que tenien entre mans o els plans per anar junts a pescar. Quan passant pel barri de Vavla va veure els nens de peus descalços que trotaven alegrement pels carrers empolsegats i negligits que baixaven a la costa, el Damat Doctor va tenir la sensació d’estar transitant per una ciutat de l’est de l’imperi, llunyana i calorosa.

En arribar a la farmàcia, el Nikiforo va entrar directament en matèria asseverant que ell no devia diners al químic en cap –en pau descansi– vinculats a l’empresa o a les concessions que els havien sigut atorgades.

–Digui’m vostè, al seu parer, qui es beneficiaria de la mort del Bonkowski Paixà? –va preguntar-li el doctor Nuri, igual de directe.

–No tots els assassinats es perpetuen per obtenir algun benefici. Alguns assassinats són producte d’injustícies o de desesperació, i de vegades les persones poden ser assassinades de forma no planejada, fortuïta, de resultes d’una coincidència. No és cap misteri que els pagesos de Çifteler i Nebiler i els simpatitzants del tekke dels Terkapçi, que el governador Sami Paixà va encarcerar després del Motí del Vaixell dels Hajis, odien els doctors i els funcionaris de quarantena. Existeix la possibilitat que un d’aquests es trobés en aquell moment a Vavla venent ous o alguna altra cosa, i en veure el Bonkowski Paixà davant seu de manera atzarosa l’arrossegués a una casa sense perdre ni un minut. Jo vaig dir discretament al meu estimat amic que fora bo que visités els barris de Germe i Vavla per constatar la gravetat de la situació. Com que devien estar al corrent d’aquesta conversa, els molt llestos van dur i tirar el cadàver aquí al costat, per fer-me quedar com a sospitós.

–Sí, és vostè un dels sospitosos –va dir el doctor Nuri.

–Però és un complot… –va dir el farmacèutic, i va girar-se cap al doctor Ilias.

–Vaig advertir al Bonkowski Paixà que no anés sol per aquells barris –va dir el doctor Ilias–. Quan no estava satisfet amb les estipulacions del governador en els centres provincials als quals anàvem per frenar epidèmies, o amb el que ens mostrava el director de quarantenes, el Bonkowski Paixà sovint sortia a fer un volt pel seu compte.

–Per què?

–En realitat no hi ha cap governador provincial o comarcal que vulgui la imposició d’una quarantena, igual que tampoc la volen els comerciants o els rics. Cap persona està disposada a acceptar que el seu estimat dia a dia ha arribat de sobte a la seva fi, o que potser fins i tot podrien morir. Són propensos a negar qualsevol prova que esguerri el seu confort, ignoren els morts, i fins i tot s’emprenyen amb la gent que s’està morint. Però normalment quan veien que el famós inspector en cap de salut, el Bonkowski Paixà, havia arribat a la ciutat acompanyat del seu ajudant entenien que Istanbul havia constatat la gravetat de la situació. Però aquí no va anar així la cosa. Aquí no van voler que ens veiéssim amb ningú.

–Aquesta fou una mesura dictada personalment per Sa Majestat el sultà, en la qual va insistir –va dir el doctor Nuri.

–Quan fa cinc dies el vaixell Aziziye va deixar a l’illa el Bonkowski Paixà secretament a mitjanit, ell era la persona a qui més li inquietava aquesta mesura –va dir el farmacèutic Nikiforo–. Preparar una illa sencera per a una quarantena seria molt difícil, especialment tenint en compte que la gent amagava els seus morts i negava l’existència d’una epidèmia. A més, aquí hi ha individus propensos a massacrar els doctors de quarantena. Crec que tots nosaltres tenim dret a sentir-nos com a blancs de possibles assassinats.

–No es preocupi –va dir el doctor Nuri.

Les pors del farmacèutic Nikiforo i el doctor Ilias li van suscitar un neguit, i va sentir una mica de vergonya per ells. També en aquell moment va concloure que la raó per la qual tots dos rums tenien tanta por del que estava passant era el fet que eren cristians. Ja que en el fons aquest és un llibre d’història, arribats a aquest punt no veiem cap inconvenient a mencionar esdeveniments futurs: els nostres lectors veuran al llarg del llibre que, malauradament, la intuïció del Damat Doctor Nuri anava ben encaminada i que el farmacèutic Nikiforo i el doctor Ilias, així com el pintor d’Istanbul, acabarien sent assassinats per raons polítiques.

El farmacèutic Nikiforo, mentre enumerava una per una les característiques dels productes que col·locava a la cistella de regal tal com havia planejat amb anterioritat, va ensenyar al doctor Nuri els emblemes de les ampolles de La Rose du Minguère i La Rose du Levant, va recordar el pintor Osgan Kalemciyan, l’amic de joventut del Bonkowski Paixà, i la tela que li havia confiscat el governador paixà.

–El governador paixà va malinterpretar el significat d’aquella peça de tela i va pensar que es tractava d’una bandera! –va dir.

Aquell dia, en tornar de la farmàcia, els doctors es van reunir a l’oficina del governador paixà. Aquest va mencionar de manera lacònica que quan es reunís la delegació de quarantena retornaria al farmacèutic Nikiforo la seva banderola publicitària. Just després, la conversa es va veure interrompuda quan van notificar al governador Sami Paixà que un dels secretaris de la governació havia mort sobtadament.

Aquell capvespre es va dur a terme una missa fúnebre per al Bonkowski Paixà en la petita i elegant església de Sant Antoni. Tot i els escrits d’alabança que havien sortit publicats a la premsa d’Istanbul sobre ell i els telègrafs que havia enviat el sultà, els periodistes rum no van acudir al funeral, que al final va ser una cerimònia modesta. La família de l’assassinat inspector en cap de salut tampoc havia pogut venir per culpa de la pesta. Entre els parroquians catòlics de l’església, a part d’alguns vells, hi havia també el fill d’un oficial que havia passat de l’exèrcit polonès a l’exèrcit otomà i que vivia a Minguer. I la persona que més tocada i afligida va quedar pel funeral –plorant als peus de la tomba adornada amb roses vermelles al petit cementiri rere l’església– fou el doctor Ilias.

15

Per tal que els lectors entenguin millor el nostre relat i la història de Minguer, ara voldríem anar tres anys enrere i explicar els fets del Motí del Vaixell de Hajis, que acabarien sent una font de maldecaps polítics i malestar personal pel governador paixà.

En la dècada de 1890 una de les mesures adoptades per les grans potències per frenar les epidèmies de còlera que arribaven a bord dels vaixells de pelegrins i es propagaven pel món sencer a través de la Meca i Medina era posar en quarantena durant deu dies les naus un cop atracaven als ports dels seus països d’origen. Els imperis que tenien colònies en terres musulmanes eren els principals promotors d’aquesta segona quarantena. Per exemple: els francesos, que no es fiaven de la quarantena duta a terme pels otomans al Hijaz, sotmetien els passatgers del vaixell Persèpolis (de la companyia Messageries Maritimes) que tornava a Algèria provinent de la Meca a una última quarantena forçosa en arribar a la colònia francesa abans que se’ls permetés retornar a les seves ciutats i els seus pobles.

Els otomans també començaren a implementar aquesta mesura, ja que no confiaven plenament en la seva pròpia organització de quarantenes del Hijaz. Aviat s’aprovà una quarantena preventiva per tots els vaixells on retornaven els hajis –independentment de si duien passatgers malalts o si la bandera groga estava hissada– i passà a ser obligatòria en tots els racons de l’imperi.

Poc sorprèn que en veure’s forçats a passar deu dies de quarantena quan arribaven a les seves terres, havent tornat d’un llarg viatge, tan difícil i ardu, que concloïa amb la mort de força persones, molts hajis tendien a rebel·lar-se (es considerava normal que durant aquest viatge morís un de cada cinc pelegrins provinents de Bombai i Karachi). Per això els doctors sol·licitaven l’ajuda de guàrdies i policies, i també es cridaven a files tropes de l’exèrcit. En ports remots i illes petites com Minguer, on l’estació de quarantenes era insuficient o els edificis vetusts no donaven l’abast per mantenir controlats els hajis camperols, sovint s’utilitzaven gavarres i embarcacions tronades –que havien sigut localitzades de pressa i corrents i llogades per un preu molt econòmic– com a espais de separació i aïllament. Com es feia a Quios, Kuşadası (Ània) o Tessalònica, a vegades aquestes barques s’apartaven a una badia remota i llunyana on s’ancoraven al costat de terres buides on s’establiria un campament provisional amb tendes subministrades per les guarnicions militars de la zona.

Els hajis, que naturalment volien tornar a casa al més aviat possible, criticaven molt aquestes quarantenes. Alguns dels pelegrins que havien aconseguit tornar amb vida del viatge morien en aquests últims deus dies. Esclataven tota mena de friccions i baralles entre els hajis i els doctors rums, armenis i jueus. Per si la quarantena forçosa no fos suficient, el pagament obligatori d’impostos de quarantena exasperava encara més els hajis. Alguns dels pelegrins més espavilats i benestants subornaven els doctors el primer dia i marxaven a casa saltant-se la quarantena, un fet que, naturalment, fastiguejava els altres confinats.

Però el nivell d’incompetència viscut a l’illa de Minguer tres anys abans fou força inaudit, en comparació amb d’altres casos similars a l’estat otomà, i desembocà en un esdeveniment desastrós que dugué la indignació de cara a la quarantena fins a cims insospitats. Al vaixell anomenat Pèrsia, de bandera anglesa i provinent del Hijaz, no se li va permetre atracar al port d’Arkaz, acatant les ordres especificades en un telègraf provinent d’Istanbul. El director de quarantenes Nikos va traslladar els quaranta-set hajis de la nau a una gavarra rància que havia llogat, i la va dur a una de les badies petites del nord de l’illa, on la van ancorar. Aquella badia apartada, rodejada de penya-segats i muntanyes rocoses infranquejables, era com una presó natural, i, per tant, idònia per a la quarantena. Però precisament el terreny escarpat dificultava substancialment l’abastiment de menjar, aigua potable i medicines per als hajis.

L’establiment d’un campament amb tendes a la costa – que albergaria els equipaments de salut, soldats i doctors que supervisarien els hajis– es va endarrerir per culpa de la irrupció d’una violenta tempesta. Durant aquell dur temporal que es va allargar cinc dies, els hajis mingueresos, malaltejats pels sacsejos de les onades, primer es van quedar sense menjar i després sense aigua, no s’aguantaven drets. Es van fregir sota el sol abrasiu que va sortir després de la tempesta. Per a la majoria dels pelegrins, el hajj havia sigut la primera vegada que sortien de l’illa; en gran part eren pagesos barbuts de mitjana edat que posseïen oliveres i petits terrenys. També hi havia joves piadosos i similarment barbuts que havien emprès la travessia per ajudar els seus pares i avis. La majoria eren dels pobles de muntanya del nord, especialment de Çifteler i Nebiler.

Tres dies després va esclatar un brot de còlera a l’atapeïda gavarra. Començaren a morir un o dos pelegrins cada dia, en part a causa del seu abatiment extrem. Els hajis, francament debilitats pel viatge, no tenien prou forces per plantar cara a la malaltia. El fet que no compareguessin en escena els doctors i funcionaris que els havien abandonat en aquella embarcació forçosament, tot i l’augment diari de morts, feia perdre la paciència fins i tot dels hajis més ancians.

Finalment, quan van comparèixer dos doctors rums al campament de quarantena tres dies després, havent travessat dificultosament les muntanyes rocoses muntats sobre cavalls, i van veure, després d’acostar-se en barca a la gavarra, que el vaixell estava a vessar de microbis, tampoc es van esforçar gaire per tranquil·litzar els hajis irats. Van constatar que el vaixell era un niu de malaltia i immundícia. Alguns hajis eren incapaços de racionalitzar el motiu pel qual eren retinguts, però tenien la profunda intuïció que estaven al fil de la mort. Una part dels hajis més vells i esgotats es negaven que, en les seves últimes hores de vida, doctors cristians d’ulleres estranyes i barbes de cabra els ruixessin amb líquids medicinals farcits de llisol. Per a més inri, les dues bombes carregades amb líquid desinfectant transportades a través de les muntanyes sobre cavalls es van avariar el primer dia. Cada cop hi havia més baralles esporàdiques entre els hajis, i friccions internes que consumien encara més les seves forces.

–El millor és que tirem per la borda els cadàvers –deien alguns.

–És familiar nostre! –els replicaven altres, contrariats–. És un màrtir, l’hem d’enterrar al poble!

La incapacitat de detenir el brot i el fet que alguns dels cadàvers no fossin preservats per ser inhumats degudament després –al contrari, que fossin llançats al mar i se’ls cruspissin ocells i peixos–, va donar pas a un motí a la gavarra al final de la primera setmana.

Els hajis enfurismats primer van immobilitzar dos soldats que estaven al càrrec de l’embarcació i els van tirar per la borda. Un dels soldats, que com tots els hajis (de fet, com la gran majoria dels musulmans, que eren la nació preponderant a l’imperi) no sabia nadar, va morir ofegat: això feu que el governador Sami Paixà i el comandant de la guarnició adoptessin unes maniobres de càstig desproporcionades.

D’altra banda, els hajis més joves havien llevat l’àncora de la gavarra tronada, però en comptes de dirigir-se cap a les roques, va anar a la deriva, movent-se d’esquerra a dreta com si estigués borratxa a mar obert. Mig dia després la nau dels hajis, empesa pel corrent, va quedar encallada a les roques d’una altra cala situada a l’oest. En impactar-hi, va començar a omplir-se d’aigua, i els hajis, que estaven exhausts, no van poder escapar-se i fugir als seus pobles. D’haver-ho aconseguit, potser aquells fets haurien caigut en l’oblit, tot i la mort d’un soldat. Els pelegrins van quedar embotits en la gavarra plena de cadàvers que amb el pas dels dies cada cop feien més pudor, mig ofegats entre l’onatge, incapaços de renunciar a les seves ampolles d’aigua zam-zam infestada de còlera o als paquets i regals que duien a les seves famílies i, per tant, d’allunyar-se del terrible accident.

El batalló de gendarmes que arribaren una estona després i observaven el vaixell dels hajis des de la costa foren desplegats, sota ordres del governador Sami Paixà, al capdamunt del penya-segat i la part posterior de les roques, i el comandant va advertir als hajis que es rendissin, que no se saltessin les normes de quarantena, que no abandonessin el vaixell ni intentessin baixar a terra.

No podem saber amb certesa avui dia si aquestes advertències van ser copsades adequadament. Perquè els hajis es van deixar emportar per un enorme neguit: el que van entendre és que els tornarien a posar en quarantena, i que probablement aquesta vegada moririen. La majoria pensaven que la «quarantena» era un estratagema diabòlic que els «francs» s’havien tret de la màniga per castigar els hajis sans, per matar-los i robar els seus diners.

Finalment, alguns dels hajis als quals encara els restava una mica de força i capacitats mentals van concloure que si romanien assetjats a la gavarra acabarien morint un per un, i van passar a dur a terme maniobres d’evasió.

A mesura que els pelegrins intentaven escapar-se saltant entre les roques, enfilant-se per caminets més propis de cabres, els soldats van entrar en pànic i van obrir foc. Dispararen amb fervor com si lluitessin contra exèrcits enemics que havien desembarcat a l’illa de Minguer per envair-la. Alguns probablement tenien presents els companys que havien sigut tirats per la borda. Passaren com a mínim deu minuts abans que els soldats es calmessin i deixessin de disparar. Molts dels hajis havien rebut impactes de bala i havien caigut d’esquena. A alguns els havien disparat per darrere. Altres, però, tragueren pit davant les tropes otomanes que els estaven disparant en la seva pròpia illa, com si fossin soldats patriotes que corrien sense por de ser abatuts per metralladores.

Com que el governador Sami Paixà va prohibir immediatament que es publiquessin notícies sobre aquests fets i que se’n fes la més mínima menció a qualsevol banda, avui dia no tenim dades precises sobre quants hajis foren abatuts i massacrats i quants van poder tornar als seus pobles.

Pel seu rol de responsabilitat en aquells fets històrics, el governador paixà mai fou capaç de desempallegar-se de crítiques, denigracions i acusacions d’haver actuat de forma malintencionada. De fet estava segur que Abdülhamit el castigaria, però el sultà únicament va sancionar el comandant de la guarnició i els soldats, reassignant-los a indrets inhòspits. De tant en tant el Sami Paixà veia en somnis un home de barbes blanques que volia dir-li «Un governador tan il·lustre com tu… és que no tens cap mena de consciència?», però era incapaç de parlar. Quan s’enfrontava a crítiques directes, el governador paixà es limitava a respondre que enviar soldats a supervisar els hajis per defensar l’illa d’un brot de còlera havia sigut una decisió correcta, i afegia que no arribava a comprendre que algú pogués exculpar uns descabestrats que s’havien apoderat d’un vaixell de l’estat i havien matat un soldat; però sempre repetia que ell no havia ordenat que es disparés sobre els hajis, que això havia sigut un error desafortunat fruit de la inexperiència dels soldats.

El governador Sami Paixà va prendre la decisió que la millor defensa era esperar que els fets caiguessin en l’oblit. Per aconseguir-ho, va controlar que els esdeveniments no fossin mencionats als diaris, i durant un temps la jugada li va sortir bé. En aquesta primera fase de la seva estratègia, el governador intentà inculcar en l’opinió pública la idea que els que morien durant el viatge de hajj eren oficialment «màrtirs», tal com dictava la religió musulmana, i que això era el més gran dels epítets al qual un creient podria aspirar. Quan les famílies dels hajis difunts compareixien a Arkaz per exigir compensacions, el governador les rebia en la seva oficina, xerrava del «lloc especial al cel reservat per aquells que havien tastat l’essència del martiri», deia que estava de la seva part en els litigis d’indemnització i que faria tot el possible per ajudar-los, sempre i quan mantinguessin la boca tancada i no parlessin amb periodistes rums sobre el tema.

Després que els fets s’haguessin oblidat una mica, el governador Sami Paixà va iniciar silenciosament la segona fase del seu pla: va ordenar que els gendarmes anessin als pobles dels hajis i n’arrestessin una dotzena que considerava els cabdills del motí, i els tancà a les masmorres del castell. Adoptà una conducta extremadament opressora i tirànica, dient que ara pagarien pel vaixell del qual s’havien apoderat durant el motí i el soldat que havien matat.

Als pobles de Nebiler i Çifteler, d’on provenien la majoria dels hajis, va començar a prendre forma una rebel·lió religiosa en contra del governador. Aquests pobles i el tekke dels Terkapçi donaven suport al bandoler Memo, que els dos darrers anys havia dut el terror als pobles rums septentrionals. Molts comentaristes pressuposaven que la persona que movia els fils d’aquest tekke era en realitat el xeic Hamdullah, el líder dels Halifiye (el tarikat més potent de l’illa).

Un altre obstacle al qual s’enfrontava el governador eren els periodistes nacionalistes pro Grècia que li tocaven el crostó insistint en aquest assumpte que havia causat una greu disputa entre l’administració musulmana i els habitants de l’illa. Per exemple, quan en una ocasió el governador paixà va fer unes declaracions, en una entrevista pel diari rum Neo Nisi (amb el qual mantenia bones relacions), on es referia a alguns hajis que havien contribuït a la construcció de fonts en diversos pobles com a «hajis pobres», això també fou utilitzat en contra seva. Aquestes paraules per si soles probablement no cridarien l’atenció de ningú. Però el periodista rum Manolis va redactar un article polèmic on deia que aquests hajis no tenien res de pobres, que al contrari, tots els musulmans benestants de l’illa s’havien apuntat a aquesta nova moda de vendre les seves possessions i propietats per realitzar el hajj, i que molts d’ells contreien una malaltia i es morien pel camí. No seria millor que, en una illa com aquesta, on el nivell d’educació dels musulmans era molt inferior al dels cristians, els camperols musulmans rics en comptes de gastar els seus diners absurdament en viatges a deserts llunyans i vaixells britànics fessin una col·lecta per a construir un institut pel jovent, o com a mínim per a reparar els minarets en mal estat de les mesquites dels seus propis barris?

En el fons el governador estava d’acord amb la necessitat de donar més importància a les escoles que a la religió, però en llegir l’article va sentir com li pujava la sang al cap de tant que el va emprenyar el to criticaire de l’escriptor.

L’irritava l’actitud despectiva de cara als musulmans que exhibia el Manolis, però el que el va fer realment bullir d’indignació fou que l’assumpte del Motí del Vaixell de Hajis, que tant havia intentat esborrar de l’opinió pública, hagués sigut reviscolat per un periodista rum.

16

El matí en què s’havia de dur a terme la primera reunió de delegació de quarantena, el doctor Nuri va acudir a primera hora a l’hospital de Hamidiye i va veure que a l’entrada de l’edifici una família musulmana discutia amb un funcionari de la seu de la governació que coneixia de vista. Gràcies a la seva mediació aquell malalt, un ferrer, va poder ser instal·lat en un llit que acabava de quedar buit en l’atapeït pavelló d’empestats.

Els darrers tres dies la quantitat de malalts s’havia duplicat. On abans havien especificat «diftèria, tos ferina» com a causa de la mort, ara els doctors firmaven els certificats de defunció dictaminant clarament que era pesta.

Els llits que l’exèrcit havia dut des de la guarnició feia dos dies estaven pràcticament tots plens. El doctor Ilias i l’únic doctor musulmà de l’illa, el Ferit Bey, corrien de llit en llit seccionant els bubons dels malalts i embenant les ferides.

Un jove que havia reconegut el doctor Nuri el va cridar perquè acudís al llit de sa mare. Però l’anciana, que delirava i suava a causa d’una febrada intensa, ni tan sols va adonar-se de la presència del doctor. Aquest va obrir la finestra del costat i, igual que molts doctors que tractaven malalts de pesta, es va preguntar si airejar l’habitació realment servia de res. Alguns doctors s’entregaven plenament a les afliccions dels malalts, un acte d’heroisme que els posava en contacte proper amb els empestats.

Els doctors de cada pavelló es trobaven i xerraven en un racó on s’havien disposat els líquids desinfectants amb els quals es netejaven freqüentment les mans i els dits. En una ocasió el doctor Ferit va mostrar al doctor Nuri un receptacle ple de vinagre que sempre duia a sobre.

–Sé que probablement no serveix gaire, però tot i això l’utilitzo per a netejar-me les mans –va comentar-li somrient de manera quasi imperceptible.

Li va explicar que el vespre anterior l’Aleksandros, el jove doctor de Tessalònica, havia caigut malalt de febre i tenia tremolors, que l’havia enviat cap a casa i li havia aconsellat que si al matí encara tenia aquelles molèsties no vingués. El doctor Nuri havia vist com treballava el doctor Aleksandros a l’hospital de Theodoropoulos, i com tractava els malalts entregant-s’hi plenament i acostant-s’hi sense por.

–Els metges i els infermers coneixen bé el còlera, però no saben com protegir-se contra la pesta –va dir el doctor Ilias–. Si en un moment donat els empestats els tussen a la cara, és probable que els contagiïn. És imperiós que els doctors adoptin mesures més estrictes pel que fa a aquest tema.

Quan travessaven la ciutat d’Arkaz d’una punta a l’altra damunt del landó blindat en direcció a l’hospital de Theodoropoulos, situat al barri de Hora, per acudir a la reunió de quarantena, els dos doctors van romandre callats mentre observaven la gentada asseguda en silenci als carrerons i les seves expressions d’angoixa. Hi havia més morts i malalts dels que es pensaven. La ciutat estava sucumbint a poc a poc en l’horror que despertava la mort, però encara no s’havia escampat el «pànic» extrem que els dos doctors havien presenciat en altres epidèmies greus. El forn del Zofiri, famós per les seves galetes d’ametlla i els çöreks de rosa, era del tot buit. Però el restaurador Dimosteni, que cada matí acudia a la barberia del Panayot per afaitar-se, tornava a estar assegut a la cadira de vímet del cèlebre establiment. Les portes dels restaurants, de les botigues i dels cafès de l’avinguda i la plaça de Hamidiye estaven obertes. Quan s’acostaven a la plaça van albirar un nen bru plorant en un pati que donava a un carreró, i darrere seu un grup de dones que havien vingut a donar condols als de la casa i s’abraçaven compungides.

L’aglomeració que s’havia format davant l’entrada de l’hospital de Theodoropoulos també va desanimar els doctors. L’epidèmia s’havia propagat molt més ràpid del que s’havien imaginat, d’això no en tenien cap dubte; i molts dels ciutadans també havien arribat a la mateixa conclusió –que hi havia un brot de pesta a la ciutat– arran de l’assassinat del Bonkowski Paixà i l’arribada d’una nova autoritat de quarantena enviada pel sultà.

El doctor Nuri també va prendre nota de l’ansietat i el caos que inundaven els pavellons, així com la gran quantitat de persones que els ocupaven. Dos dels pacients que havia visitat feia només un parell de dies –un vell que dormia constantment i un exhaust maleter que treballava al port– havien mort i ja els havien enterrat. El doctor es va fixar que hi havia dues dones i un home acompanyant una dona rum malalta que acabava de ser ingressada.

–Que ja no s’admetin a l’hospital familiars o persones properes! –va ordenar el doctor Nuri.

El doctor Mihailis va reunir tots els metges en una habitació buida del soterrani. Les escopinades, els vòmits, els esternuts i les convulsions dels malalts mentre estaven sent examinats o mentre s’estaven seccionant els bubons havien provocat la mort de molts metges a la Xina, va explicar el doctor Nuri.

Tot seguit, va relatar una història que li havia explicat un doctor britànic en l’última conferència de Venècia: a Bombai, quan un malalt de pesta que havia sigut diagnosticat erròniament amb diftèria va tossir mentre experimentava l’última fase del «delirium» abans de morir, les partícules entraren dins els ulls d’una infermera que l’estava atenent. Aquesta va netejar-se immediatament els ulls amb una gran quantitat d’antitòxic de diftèria, però trenta hores després va emmalaltir i quatre dies després també va morir de la mateixa manera, entre deliris.

Els doctors van començar a discutir sobre el marge de trenta hores. Era realment aquest el temps que passava entre que el microbi entrava al cos i apareixien símptomes com ara cansament, tremolors i mals de cap, febre, vòmits? El doctor Ilias va dir que, basant-se en el que havien vist a Esmirna, això variava entre pacient i pacient, i va explicar que si els portadors del microbi –els que el contagiaven a altres– no n’eren conscients, l’epidèmia podria propagar-se discretament i multiplicar-se a gran velocitat. Els illencs començarien a caure morts per tots els racons de l’illa –igual que les rates.

–Desgraciadament aquest és el punt al qual hem arribat –va sospirar el doctor Nikos.

El doctor Nuri va notar com el director de quarantenes tornava a criticar implícitament no només el governador i Istanbul, sinó també els altres doctors, que no havien fet prou per combatre l’epidèmia en la seva fase inicial.

–Tenint en compte la gravetat de la situació, hem de tancar-ho tot, els mercats, les botigues… –va suggerir el doctor Ilias.

–Totes les mesures de separació i aïllament em semblen assenyades ara per ara –va dir el doctor Nuri–. Però tot i que la gent s’adeqüi a les prohibicions, com que el microbi ja s’ha propagat, seguiran emmalaltint i morint a les seves cases. I llavors diran que les prohibicions no serveixen de res.

–No sigui tan derrotista –va dir el doctor Ilias.

Tothom va començar a parlar a la vegada. Els lectors de les cartes de la Pakize Sultan veuran que la veritable –encara que no «oficial»– primera reunió de quarantenes s’encetà en aquell moment a l’habitació del soterrani de l’hospital rum de Theodoropoulos. Tots els metges volien que Istanbul enviés més doctors –per descomptat, si era possible, musulmans– i més material sanitari.

Com que tots havien entès clarament que la malaltia s’havia propagat molt, i que erradicar-la seria realment difícil en alguns carrers, especialment en els barris de Vavla i Germe, un doctor va preguntar al doctor Ilias què solia fer el Bonkowski Paixà en aquesta mena de situacions.

–El Bonkowski Paixà creia plenament en la implementació de quarantenes, aïllaments i separacions estrictes –va dir el doctor Ilias–. No n’hi ha prou amb simplement lluitar contra les rates. Però també sabia que hi havia algunes cases i locals on una neteja a fons amb la solució desinfectant no seria suficient, i estava convençut que el més adequat era cremar-los després que els soldats els buidessin. Sa Majestat el sultà va seguir de ben a prop els brots de còlera a Izmit i Üsküdar de fa set anys, que foren aturats finalment mitjançant aquest mètode: buidar aquelles cases més infectades, cremar-les i reduir barris a cendres.

Com que la conversa havia arribat a la figura d’Abdülhamit i ningú volia ser una víctima dels informants del sultà, tothom va guardar silenci, com solia passar en aquestes situacions, i la reunió va donar-se per conclosa.

17

L’oficina central de correus de la província de Minguer fou inaugurada dues dècades abans quan el major Kâmil tenia onze anys, amb una cerimònia grandiloqüent i inoblidable.(Durant les celebracions, un mestre rum va caure al mar i es va ofegar.) L’oficina de telègrafs anterior era una habitació misteriosa situada a l’interior de l’antic edifici de la governació, des d’on emanava el clac-clac de les màquines; i l’antiga oficina de correus, on arribaven tots els paquets, era una estructura atrotinada adjacent a l’edifici de duanes. El petit Kâmil mai no havia trepitjat cap de les dues.

Tanmateix, quan es va obrir la nova oficina central de correus, el seu pare sempre trobava una excusa per apropar-s’hi, ni que fos passar-hi per davant i contemplar l’ornamentada entrada de l’edifici. A l’interior hi havia tarifes de franqueig emmarcades, sobres timbrats de tots colors, mostres de postals i un assortiment de segells amb números tant locals com estrangers, així com múltiples rètols i taulons, i un mapa de l’imperi, que s’utilitzava per a determinar les tarifes. Malauradament, el mapa havia quedat obsolet i ja no representava correctament els territoris otomans, per això en més d’una ocasió esclataven discussions entre els funcionaris, que demanaven el pagament d’un franqueig a l’estranger, i els ciutadans, que exigien pagar el preu «dins de fronteres» basant-se en aquell mapa erroni.

Trenta anys abans, el Ministeri de Correus otomà s’havia fusionat amb l’administració de telègrafs, en els temps del sultà Abdülaziz. Fou precisament a principis de la dècada de 1870 quan es van començar a construir les primeres oficines centrals de correus a les províncies d’un imperi que era llavors molt més gran; però no fou fins al regnat d’Abdülhamit que arribà el torn a l’illa (es rumorejava que a Abdülaziz no li agradava massa Minguer). No seria erroni pressuposar que els illencs sentien certa estima per Abdülhamit, que havia fet construir un hospital, una comissaria, un pont i una escola militar a la capital de la província de Minguer.

Ara, sempre que veia des de lluny l’oficina de correus i aquella porta descomunal, i cada cop que pujava pels esglaons de l’entrada, el major Kâmil s’emocionava com si tornés a la seva infància. Quan era petit, el moment més important de la setmana era el dia que arribaven a correus els costals descarregats de vaixells procedents d’Istanbul, Tessalònica o Esmirna. A la porta de l’oficina s’acumulaven senyors benestants que esperaven cartes, propietaris de negocis i tendes que havien encarregat caixes i paquets, i una miscel·lània de funcionaris, escrivans, criats, minyones i jornalers que havien sigut enviats sota ordres de «ves a veure què ha arribat a correus». De fet, les cartes certificades que acabaven d’arribar haurien de ser distribuïdes pels carters casa per casa seguint les direccions estipulades, però, com que el correu certificat era força més car i trigava més a repartir-se, tothom enviava els seus homes a l’oficina. (En aquella època, la gent redactava l’adreça a la seva manera, i alguns també hi escrivien una pregària al costat, com si volguessin assegurar-se que la carta arribaria al seu destí.)

Si més no, la majoria de la gentada que s’acumulava a la porta la constituïen nens i adults curiosos que havien vingut per matar l’estona. Alguns contemplaven amb entusiasme l’arribada dels costals de cartes i els paquets (alguns dels quals havien sigut oberts i inspeccionats pels funcionaris de duanes) per la porta posterior i miraven com eren distribuïts als seus destinataris. A vegades els costals i els paquets arribaven des del port en un carro tirat per cavalls que pujava feixugament pel pendent i rere el qual corrien els nens. Durant els anys daurats del comerç de marbre hi havia un vaixell italià anomenat Montebello que feia escala a Trieste i moltes altres illes. Al major li agradava molt aquesta nau, que tenia els seus propis segells, una llista de preus amb colors diferents i un carro per a la distribució als pobles allunyats de la costa.

En un dia de distribució ordinari, l’escrivà rum ancià al càrrec de correus pujava a un podi sobre el qual figurava la tughra d’Abdülhamit i anunciava un per un els noms dels destinataris,33 i repartia les cartes i els paquets. Si després d’haver llegit diverses vegades en veu alta un nom no rebia resposta, exclamava a la gentada: «si el coneixen, facin-li saber que té una carta i que la vingui a buscar». Finalment, quan ja no quedava res per repartir, es dirigia als que s’havien quedat amb les mans buides, els deia «avui no tenim res per a vostès, dijous al matí és quan arriba el següent vaixell de correus des de Tessalònica», i tot seguit tornava a entrar a dins.

Arran de l’esclat de l’epidèmia, s’havia col·locat a l’entrada de l’oficina de correus un funcionari que ruixava llisol sobre els visitants. En entrar a l’interior, al major el va il·lusionar veure que el gran rellotge de la marca Theta, present des de la inauguració de l’edifici, seguia penjat exactament al mateix lloc.

Sentint l’eco dels seus passos mentre caminava pel gran saló, va escanejar les superfícies de les taquilles i els taulells on es duien a terme les gestions amb paquets, cartes i paperassa. Va veure que a tot arreu –també en les taules elevades sobre les quals les persones més altes podien recolzar els colzes– havien col·locat bols plens de vinagre que impregnaven la sala d’una agradable aroma. Segons el que havia sentit dir al Damat Doctor, aquesta mena de precaucions eren més indicades contra el còlera que no pas la pesta. Semblava que a correus era l’única mesura que havien adoptat seriosament. (Aprofitem per mencionar als nostres lectors que mentre el major hi reflexionava casualment estava dempeus al mateix lloc on el Bonkowski Paixà havia pres la decisió d’esfumar-se per la porta posterior.)

El Dimitris Efendi, el director de correus, sabia, com la majoria de gent d’Arkaz, que el major havia arribat a bord del vaixell Aziziye, i estava al corrent dels rumors sobre la tercera filla de Murat V, que s’havia casat recentment. Va pesar amb especial cura el voluminós sobre segellat, intuint que aquesta era una carta escrita per la filla d’un sultà i enviada a una altra membre de la família reial.

Quan havia sigut estacionat en ciutats portuàries de l’Imperi otomà, el major havia enviat cartes a Istanbul infinitat de vegades. Tan sols feia falta enganxar-hi un segell de vint para per enviar una carta ordinària d’un port a un altre.34 En cas que no els quedessin segells de vint, com podia passar en les petites oficines de correus de les estacions de tren de pobles remots (Atos, Véria, Elassona), el funcionari retallava curosament en dos el segell d’un kuruş i enganxava una meitat al sobre.35 Havent determinat la tarifa de franqueig i realitzat els seus càlculs, el Dimitris Efendi va demanar per la carta de la Pakize Sultan dos kuruş addicionals, un per certificar la carta i l’altre com a prova d’entrega.

El major creia sincerament que l’epidèmia seria esmorteïda en poc temps i que aviat reprendrien el seu viatge cap a la Xina amb l’Aziziye. Quan estava donant explicacions a la Pakize Sultan sobre per què no havia accedit a pagar més diners per la prova d’entrega, va justificar obertament la seva decisió recorrent a aquesta lògica. Aquesta admissió demostrarà a aquells que llegeixin les cartes que el jove oficial no tenia la més mínima idea del rol històric que assumiria en un futur pròxim.

El major Kâmil va agafar per la punta l’escombreta de la capsa del costat, la va sucar en adhesiu i va enganxar al sobre els segells d’un kuruş, adornats amb elegants retocs blaus, la tughra d’Abdülhamit i la mitja lluna i l’estrella. Després que el Dimitris Efendi hagués estampat el timbre de Minguer dues vegades en el sobre, el major es va girar per contemplar el rellotge de la paret.

Aproximant-se a la paret per veure millor el gran rellotge de la marca Theta, va reconèixer que aquell artefacte era la cosa que més l’atreia de l’oficina de correus, i és que quan estava en ciutats llunyanes i sentia nostàlgia de l’illa el primer que li venia al cap era el rellotge. No sabia ben bé per què. Recordava el primer dia que el seu pare l’havia portat a correus feia vint anys: primer li havia mostrat amb respecte la tughra d’Abdülhamit de l’entrada, i després l’havia dut davant del rellotge de la marca Theta, explicant-li amb els mateixos sentiments d’admiració i gratitud que això també havia sigut un regal del sultà, i que, igual que els segells otomans, el rellotge comptava amb numerals europeus i àrabs. Aquell mateix dia el seu pare també li explicà que, a diferència dels musulmans, els europeus no es referien a l’alba i el crepuscle com a «dotze», sinó que els seus rellotges indicaven les dotze al migdia, quan el sol estava en la posició més alta. Aquesta era una informació que el petit Kâmil ja sabia perquè des de petit havia sentit les campanades de les esglésies, però que no sabia que sabia –i potser per això en aquell moment va experimentar un neguit que podríem considerar «metafísic»–. Com era possible que dos rellotges diferents indiquessin la mateixa hora amb números diferents? Si el sultà, que després de ser coronat havia decidit construir torres de rellotge en totes les capitals de província otomanes, volia que aquests rellotges mostressin la mateixa hora a tot arreu, quin sentit tenia que indiquessin l’hora tant en numerals europeus com àrabs?

El major Kâmil ara revivia alguns d’aquests neguits «metafísics» que havia experimentat durant la seva infància quan fullejava distretament les pàgines gastades i separades del llom del seu llibre vetust sobre la Llibertat i la Revolució Francesa, com feia cada estiu. Durant el camí de tornada a la seu de la governació, on participaria en la primera reunió de la delegació de quarantena, va passar per davant de la torre del rellotge –que havia sigut erigida pel vint-i-cinquè aniversari de la coronació del sultà, però que encara estava en obres– i va passejar pels carrerons dels voltants com si hagués perdut el nord, deixant-se emportar, meravellat per tot el que el rodejava.

18

A les dues de la tarda del primer de maig va donar-se per començada la reunió de la delegació de quarantena de Minguer, amb la presència d’una vintena de membres. Com que en els últims vint-i-cinc anys no hi havia hagut cap epidèmia greu, aquesta era la primera reunió formal d’aquesta comissió, que fins ara havia existit només sobre paper. El Konstantinos Laneras, el líder barbut de la comunitat rum ortodoxa i patriarca de l’església de Hagia Triada, i el Istavrakis Effendi, patriarca de l’església de Hagia Yorgi i conegut per la seva respiració entretallada, vestien les seves túniques i koukoulions més elegants i ostentaven grans creus sobre el pit.36

Exceptuant el doctor Ilias i el doctor Nuri, els participants de la reunió es coneixien d’haver-se vist a l’illa. Quan emergia alguna picabaralla entre membres de diferents comunitats sobre el casament d’una de les seves filles, el governador paixà convocava els seus representants al despatx per escoltar les dues parts, els renyava una miqueta i solucionava la disputa de manera amigable sense haver de tancar ningú a la presó. O si creia necessari demanar contribucions econòmiques dels illencs per obtenir fusta i establir una nova línia de telègraf en algun indret de l’interior de l’illa, els reunia al voltant de la vella taula de noguer i els sotmetia a un panegíric emotiu sobre la lleialtat al sultà.

Tots els participants –els caps de les congregacions religioses, els farmacèutics, els cònsols, els oficials de la guarnició, el mateix governador paixà– estaven d’acord (i ho expressaven obertament) que la malaltia s’havia propagat intensament pels barris musulmans situats als turons que s’alçaven sobre la banda occidental del port, i que per a frenar la velocitat de contagi era imperiós acordonar els barris de Germe, Çite i Kadirler. Tot i que en aquests barris es morien quatre o cinc persones cada dia, els veïns potencialment contagiats seguien rondant lliurement per la ciutat.

Un altre tema en el qual estaven tots d’acord i que murmuraven abans de la reunió era que l’assassinat del Bonkowski Paixà havia sigut de caràcter polític. La majoria ho insinuava, però ningú tenia el valor suficient de llançar tals acusacions. L’únic que havia parlat més obertament havia sigut el cònsol francès Monsieur Andon, qui havia comentat als altres cònsols, escrivans i autoritats religioses que això havia sigut un assalt perpetuat per fanàtics religiosos contra Occident, la medicina i la ciència. Si el governador paixà no s’afanyava a descobrir i arrestar l’artífex d’aquell assassinat i el seu seguici, no hi ha dubte que l’incident seria interpretat com una mena de provocació contra els estats europeus.

El ministeri otomà de salut havia enviat un telègraf la nit anterior des d’Istanbul on notificaven a la delegació de quarantena de la província de Minguer les mesures que s’havien d’aplicar, una per una. Istanbul rebia aquestes mesures, que es modificaven i renovaven cada dia, de l’Organització Internacional de Quarantenes. La tasca de la delegació consistia a anunciar oficialment i implementar aquestes mesures adaptant-se a les condicions particulars de l’illa.

Es va decidir tancar totes les escoles. Aquest punt ni tan sols el van debatre. De fet, la majoria de famílies ja no enviaven els nens a classe. En els patis i jardins de les escoles tan sols rondaven els nens ociosos de famílies negligents i disfuncionals. Però les delegacions i administracions podien decidir quines oficines estatals seguirien obertes i quines treballarien sota mínims. Es va prendre la decisió de començar a posar en quarantena, dos dies després, tots els vaixells provinents d’Alexandria, les costes del nord d’Àfrica, el canal de Suez i les illes del voltant i de l’est. Tots els passatgers d’aquestes embarcacions, que serien considerades «completament contagiades», passarien una quarantena de cinc dies abans de trepitjar l’illa. També es va decidir que els vaixells que salpessin de l’illa serien sotmesos a la mateixa quarantena.

Van allargar-se moltíssim l’enumeració i la votació de quins productes podien o no entrar a l’illa per abastir les tendes (com solia passar també amb les llistes de còlera).

–Benvolgut paixà, ens estem excedint amb aquestes prohibicions –va dir el cònsol alemany Franguli, una persona que normalment era lacònica–. Prohibir gaires més coses no ens ajudarà a frenar l’epidèmia més ràpid…

El governador paixà va aixecar les celles un pèl sorprès, ja que pensava que els membres d’aquesta comissió, igual que la majoria de buròcrates i funcionaris que havia conegut, gaudirien amb l’acte de prohibir coses.

–Vostè no es preocupi, Franguli Efendi –va dir tot seguit–, ja veurà que quan redactem les prohibicions i les pengem en forma d’anunci per tots els racons de la ciutat, la gent s’espantarà tant que ni tan sols ens faran falta soldats ni policies perquè ens obeeixin.

Un tema que va ser més debatut fou la necessitat d’enterrar els morts en calç viva sota supervisió de funcionaris municipals. L’ancià doctor rum Tasos Bey va explicar que implementar aquesta mesura seria especialment difícil entre els musulmans pobres i particularment conservadors, que seria motiu de baralles, i que per això el millor seria enviar no els guàrdies de l’oficina de quarantenes, sinó soldats de la guarnició, perquè escortessin els doctors musulmans que visitessin aquells barris. Això va donar pas a la discussió sobre si havien de sol·licitar l’ajuda dels militars per protegir els doctors. El governador paixà creia que si l’estat era incapaç de desinfectar les cases empestades, si no tenia prou força per imposar l’enerrament en calç dels cadàvers, llavors molt difícilment podria frenar l’epidèmia, però no va fer cap comentari al respecte.

A continuació van decidir, seguint les ordres d’Istanbul, que les possessions de les persones que morien de pesta havien de ser desinfectades com més aviat millor. El municipi estipularia i anunciaria el preu de la solució sublimada que s’utilitzaria com a líquid desinfectant, i s’intentaria obstaculitzar-ne la circulació pel mercat negre. Es va prohibir interactuar amb les possessions dels difunts –agafar-les, utilitzar-les, vendre-les– i entrar a les cases on havien mort abans que fossin desinfectades i comptessin amb el vistiplau dels funcionaris de quarantena. Totes les tendes de brocanters serien desinfectades i tancades.

Els cònsols i els doctors, cada cop més farts i incrèduls, llançaven preguntes del tipus «tenim prou funcionaris, bombers, líquids desinfectants, llisol per donar l’abast?», però a partir d’un cert moment el governador es limitava simplement a fer redactar als escrivans les mesures sense ni tan sols preocupar-se de respondre. Es va decidir incentivar la caça de rates, encarregar verins i rateres d’Istanbul, Tessalònica i Esmirna, i que el municipi pagués sis kuruş per cada carronya de rata que entregués la gent.

–El primer que hem de fer és detenir els moviments de les rates –va dir el doctor Nuri en veure les mirades escèptiques d’alguns membres de la delegació.

Va explicar detingudament com a l’Índia la malaltia no s’havia propagat a tota velocitat per culpa dels desplaçaments afanyats de la gent cap a l’interior, sinó a causa de les rates que corrien de poble en poble. En els indrets on hi havia vies fèrries, les rates (i les puces que portaven) pujaven als trens i estenien la malaltia amb molta més rapidesa. Allà on la gent s’havia preocupat d’allunyar-se de les rates, on les havien combatut i on havien desinfectat a consciència els vaixells que arribaven, es posava fre a la pesta i s’extingia.

El doctor Nuri els va recordar una dura realitat: si bé el microbi de la pesta havia sigut descobert, encara no existia cap vacuna efectiva. Aquell mateix any s’havia donat sèrum amb pesta als malalts dels hospitals de Bombai en quantitats diverses, però l’experiment no havia resultat en una millora destacable dels empestats. La persona que enxampava el microbi o bé sobrevivia (alguns ni tan sols emmalaltien) o bé moria en qüestió de cinc dies, depenent de la fortalesa de la seva constitució. També era possible que la malaltia es transmetés de persona a persona en indrets sense rates a través de la saliva, la sang o les flegmes, si bé això últim no era gaire habitual. Tot plegat generava una situació esparveradora plena d’incerteses, que, sumada a l’absència de medicines efectives, obligava els doctors de quarantenes, fins i tot els més moderns i erudits, a recórrer a llatzerets de la vella escola (basats en el model dissenyat pels venecians quatre segles abans), estacions de quarantena que els otomans anomenaven «cases de refugi», zones exclusives de separació de malalts, i altres mètodes arcaics. És per això que si bé els britànics per una banda declaraven que dur a terme acordonaments i aïllaments a Londres seria «fútil», per l’altra a Bombai els implementaven fent ús de la seva força militar.

En veure que els havia deixat a tots ben perplexos, el doctor Nuri va optar per presentar un exemple palpable. En aquell moment el governador paixà estava fumigant amb una eina obsoleta una carta que li havia dut de correus un escrivà moments abans. Quan l’artefacte va passar de mà en mà i va arribar al doctor Nuri, aquest va fer com si l’estigués utilitzant. Anys enrere havia comprat a la famosa Galerie Colbert de París una versió més fina d’aquest mateix model.

–Mirin… com fa tothom, jo també fumigo a vegades els papers que m’arriben per correu, el diari que acabo de comprar, o la xavalla que m’han donat de canvi –va dir–. Però en l’última conferència de quarantenes a Venècia es va decidir que no era necessari desinfectar i netejar llibres, cartes i papers, per molt que vinguin de llocs empestats. Tot i això, els doctors no podem simplement declarar als malalts impotents que jeuen en el pavelló d’un hospital que «l’encens no serveix de res», ja que per a ells segueix sent una font d’esperança. I els prego que vostès tampoc els ho diguin, senyors! Si la gent s’assabenta que tot això és fútil, ni tan sols es preocuparan de desinfectar.

–Només creuen en amulets i paperets beneïts…! –va dir algú murmurant en francès.

Per il·lustrar millor el coneixement que tenia la comunitat mèdica sobre la pesta –encara rudimentari fins a un punt alarmant–, el doctor Nuri els va explicar el relat impactant d’un doctor de Hong Kong: un metge xinès de l’hospital de Tung Wah, molt segur de si mateix, volia demostrar que la pesta es transmetia únicament a través de les rates i les puces. Així doncs, havent declarat que el seu hospital estava net, va decidir dormir una nit al pavelló dels empestats, i, tot i que al seu voltant no hi havia cap rata ni cap puça, va morir de pesta tres dies després.

–Opino que netejar les monedes amb aigua envinagrada no serveix de res –va dir el doctor Nuri després d’apercebre el neguit i el terror que havia suscitat aquella història–. Així i tot, segons he sentit, a Hong Kong alguns doctors segueixen ficant les puntes dels dits en vinagre abans de prendre el pols als pacients. En realitat no són precaucions totalment fútils, ja que proporcionen certa esperança tant als malalts com als doctors. Si en un lloc no hi ha esperança, ja es poden portar tots els batallons de soldats que es vulgui, que no podran implementar les prohibicions ni tampoc convèncer la gent que les mesures tenen alguna efectivitat, i al final serà impossible mantenir la quarantena. La quarantena consisteix a educar la gent malgrat la gent, a ensenyar-los mètodes per preservar-se a si mateixos.

–Llavors ens està dient, senyor, que els soldats no són necessaris? –va dir el cònsol alemany amb un to incrèdul–. Hi ha algun poble que obeeixi si no té a sobre la pressió militar?

–Si no tenen por dels soldats, la gent ignorarà les mesures –va dir el cònsol francès–. El problema va més enllà dels acordonaments i les prohibicions: si un metge cristià que passa per un carrer dels barris de Çite, Germe i Kadirler no ha sigut prou llest com per amagar el seu maletí mèdic, l’atacaran. Haver tancat a la masmorra el Ramiz és tot un encert. No hauria de sortir mai de la presó.

El governador va demanar als cònsols que no discriminessin cap dels tekkes, congregacions religioses o individus (va utilitzar el terme francès ‘prejudici’) i que no desesperessin perquè els assegurava que totes les mesures s’adoptarien al peu de lletra.

–Si és necessari, haurem de barrar com més aviat millor les entrades i sortides dels barris de Kadirler, Çite i Germe – va dir el cònsol francès–. Aquesta gent surt de cases on ha mort algú amb la roba del difunt, i després es passegen tan tranquils per l’avinguda de Hamidiye, pel pont, pel mercat, per les tendes, perdent-se entre la multitud. Si no s’imposa un cordó immediatament, en una setmana no quedarà ningú a l’illa que no tingui el microbi.

–Potser entre nosaltres ja hi ha el microbi –va dir el patriarca Istavrakis, i va començar a resar fent el senyal de la creu.

–Els ben asseguro que, a diferència dels hocas fraudulents, el xeic Hamdullah no distribueix amulets i paperets beneïts, ni tampoc deixa escrites oracions sobre els pits i les mans dels malalts més desesperats! –va dir el governador paixà.

Que el governador asseverés que tenia controlat el xeic va amansar una mica els cònsols, que van sentir com si els estigués fent partícips d’un secret estatal.

–Demà, quan anunciem les mesures –va anunciar el governador reprenent el tema principal–, veuran que la gent farà cas de les nostres prohibicions. Ahir van morir sis persones, cinc musulmans i un rum. Però un cop s’acatin les mesures aquesta xifra disminuirà, tal com va passar a Esmirna.

–I si la gent no s’adhereix a les regulacions que hem decidit, si no les obeeix… què passarà, Excel·lentíssim governador paixà? Vindran soldats a disparar-los, com van fer amb els hajis? –va dir el cònsol francès.

El governador Sami Paixà, fent cas omís d’aquelles paraules, va anunciar amb sincera tristesa els continguts d’una nota que li havia arribat moments abans i que havia estat fumigant lentament (hauria preferit amagar aquestes notícies doloroses):

–Senyors, desgraciadament, el jove doctor de Tessalònica, l’Aleksandros Bey, tan estimat i respectat per tots nosaltres, ha mort unes hores després d’haver caigut malalt. La causa de la mort…

–Evidentment és la pesta… –va interrompre’l el director de quarantenes Nikos.

–Si vostè hagués acceptat des del primeríssim minut que a l’illa hi havia pesta, potser s’hauria evitat la mort del doctor Aleksandros, que ara lamenta tant… –va engegar el cònsol francès.

–Senyors, tinguin-ho ben clar: l’estat no es responsabilitza de la pesta! –va dir el governador. Els membres de la delegació seguien discutint acaloradament entre ells.– Serà millor que seguim demà al matí!

Dient això, el governador paixà va ajornar la reunió abans que degenerés, es va posar dempeus abruptament i va sortir per la porta principal amb els passos curts però ràpids que tant el caracteritzaven.

19

Havent sortit de la sala de reunions, el primer que va fer el governador va ser ocupar-se del que estava passant a l’habitació adjacent. Els uixers de la governació, calculant que la reunió s’allargaria fins tard, havien tret les làmpades de gas, estaven col·locant síndries elegants en forma de pera recobertes de dissenys de flors i fulles, i es preparaven per repartir als membres de la comissió panets amb olives i farigola procedents del forn de la guarnició militar, tal com havia ordenat el comandant. Al pati interior al qual baixaven les escales s’havien arreplegat escrivans, gendarmes, secretaris dels consolats, escortes, periodistes, soldats i mossens joves. Alguns s’havien assegut als bancs i les cadires de les cantonades, la majoria estaven dempeus, i tots pudien a l’olor d’aigua amb clorit de carbó amb la qual els desinfectadors els havien banyat de manera abundant i perseverant.

Quan es va asseure al seu despatx, va veure, llegint ràpidament les notes que li havien deixat sobre la taula els escrivans, que molts dels individus més benestants de l’illa, tant musulmans com cristians, confiaven que els ajudaria a obtenir seients als vaixells que partirien l’endemà. Això el va fer pensar per primera vegada que els bitllets s’havien esgotat i que l’illa experimentaria un èxode, una realitat que el va alarmar. Un seguici de criats de cases riques, majordoms, porters i altres sol·licitants havien acudit a l’entrada i el pati de la seu demanant bitllets.

El governador va veure un telègraf sobre la taula i abans de demanar a l’escrivà d’encriptació que el desxifrés va augurar els seus continguts: en efecte, era un missatge de la seva dona informant-lo que tenia intenció d’anar a l’illa. No havien arribat ja a la seva residència d’Üsküdar les notícies de l’assassinat del Bonkowski Paixà i l’epidèmia? O és que la seva dona, omplint-se de coratge, insinuava que no deixaria sol el seu marit en una situació tan delicada? El governador va tancar els ulls un moment per visualitzar el rostre pacient i compassiu de la seva dona.

El Sami Paixà havia sigut designat governador de Minguer cinc anys abans. D’arrels albaneses, en la seva joventut havia acabat per casualitat a Egipte, on treballà per a la família Hidiv duent a terme tasques d’escrivania, assistència i traducció (sabia francès), guanyant-se un prestigi ràpidament gràcies a la seva intel·ligència, i després passà directament al servei de l’estat otomà, ostentant diversos càrrecs administratius –governador de districte, comarca i província– en llocs diversos com Alep, Skopje o Beirut. Gràcies a les seves bones relacions amb el Kâmil Paixà el Xipriota, quan aquest fou designat gran visir quinze anys abans havia format part del seu govern. Després de ser destituït d’aquest càrrec per alguna raó misteriosa que mai havia sigut capaç d’esclarir, fou nomenat governador en diversos racons de l’imperi. Confiava que en algun moment Abdülhamit oblidaria el motiu que l’havia dut a deposar-lo i seria convocat de nou a Istanbul per ocupar algun càrrec important. Com molts governadors otomans que eren reassignats sovint, justificava la seva situació convencent-se que això no significava que Abdülhamit estigués insatisfet amb el seu rendiment, sinó que, al contrari, encara comptava amb ell.

Quan el Sami Paixà fou nomenat governador de la província de Minguer, la seva dona Esma no l’acompanyà a l’illa. Els constants canvis de residència durant els últims anys –el fet que l’enviessin a un nou indret just després que s’haguessin mudat a una província, amb tots els costos econòmics i mentals que suposava traslladar-se– havien enverinat la vida matrimonial del paixà i la seva esposa. Arribats a aquest punt, estava tipa d’aquests tràfecs –mudar-se, muntar i desmuntar llars, estar condemnada a una vida essencialment solitària en alguna ciutat distant on poca gent parlava turc– i havia decidit quedar-se a Istanbul en comptes d’anar a Minguer, al·legant que «abans que ens assentem allà ja t’hauran reassignat a algun altre lloc». Però sorprenentment el mandat del paixà a Minguer s’havia allargat cinc anys, i la separació entre marit i muller s’havia agreujat. El paixà, incapaç de suportar la seva soledat, havia iniciat una relació «secreta» –rumorejada i conjecturada per molta gent de l’illa– amb la Marika, una mestra d’història de l’escola rum.

El governador va encriptar i enviar un telègraf a la seva dona i les seves dues filles casades en el qual els deia que les trobava molt a faltar, però que no vinguessin a l’illa sota cap circumstància. Va esperar una estona que es fes de nit. L’àrea del port estava a vessar de persones que volien marxar de l’illa i que buscaven bitllets desesperadament. Va sortir de la seu del govern per la porta posterior havent-se assegurat que la gentada de la plaça provincial s’havia dispersat i que els carros de cavalls havien escampat la boira. Els carrers feien olor de merda de cavall fresca. (Com a la majoria dels illencs, al governador li agradava aquesta olor.) Els treballadors municipals, fent gala de la seva freqüent negligència, encara no havien encès els fanals de gas dels carrers principals; però encara que ho haguessin fet, seria massa fosc perquè el reconeguessin.

El governador paixà va veure pels carrers dones que s’afanyaven a tornar a casa amb els seus nens, vagabunds que demanaven almoina als transeünts a prop del mercat, persones que caminaven parlant soles i vells que ploraven a llàgrima viva. A la porta de la gran tenda Dafni hi havia penjat un anunci que deia que havien arribat rateres d’Esmirna, però la tenda havia romàs tancada tot el dia. Poc el va sorprendre constatar que la majoria de botigues havien abaixat la persiana i que els seus interiors estaven sumits en la foscor. Els informants li havien notificat que alguns dels carnissers i verdulers més espavilats havien buidat els seus locals abans que arribessin els funcionaris de quarantena i havien amagat els productes en alguna altra banda, com també havien fet alguns comerciants de mantes i catifes. Però va prendre nota que els restaurants d’olor d’oli d’oliva fregit i carn bullida seguien oberts, i que als voltants del port s’havien aglomerat jubilats i ociosos que contemplaven el trànsit de vianants. En aquesta part de la ciutat, la gent es comportava com si no passés res fora de l’ordinari. O potser estaven alarmats i esparverats, però el governador paixà no era capaç de palpar aquell neguit. En un moment donat, en veure els escortes que li anaven darrere, va comprendre que algú l’havia reconegut. Li agradava passejar per la ciutat d’incògnit abans que caigués la nit, just quan s’estava ponent el sol.

A l’ombra de la plaça de Hrisopolitissa l’estava esperant un faetó poc ostentós conduït pel Zekeriya, l’ancià carreter oficial de la governació. La farmàcia del repugnant Nikiforo estava tancada. El governador estava segur que a la plaça hi havia un policia de paisà… Però on era? El director del servei d’intel·ligència, el Mazhar Efendi, era un buròcrata molt diligent i lleial, havia entrenat bé tots els policies i espies. El governador era ben conscient que si la seva relació amb la Marika, una situació sense precedents, no s’havia transformat en un gran escàndol polític i diplomàtic era gràcies al Mazhar Efendi, que mantenia els xafarders a ratlla. A vegades es plantejava la possibilitat que el Mazhar Efendi estigués enviant telègrafs informant-ne si bé no directament a Abdülhamit, com a mínim al Mabeyn.

El governador paixà va pujar al carro que l’esperava a la plaça. De fet, era absolutament innecessari fer aquell trajecte breu muntat al carruatge de cavalls. Però quan sota les pluges hivernals els carrers havien esdevingut fangals, li havia semblat impropi entrar a casa de la mestra vídua amb les botes brutes. És així com aquest costum de pujar al carruatge s’havia allargat fins a l’estiu. El carruatge va girar davant del jardí de la mansió dels Mimiyanos, una de les famílies rums més opulentes i velles de l’illa, i va travessar els carrerons del barri de Petalis, però el governador no va baixar del faetó en algun racó fosc i ocult sota els castanyers bords, sinó a la placeta on s’obrien les portes de les tavernes que donaven al petit port.

Va veure que tant Romantika com les altres dues tavernes estaven desertes, i que a la porta del restaurant Buzuki un empleat ruixava un compost de llisol sobre els que entraven i sortien. Tot seguit va dirigir-se a la casa de la seva amant Marika sense preocupar-se gaire per les mirades dels que l’havien reconegut.

La gravetat del brot de pesta i la proximitat de la mort li havien fet veure, de sobte, com d’innecessari i humiliant era el fet d’haver-se d’amagar com un lladregot per mantenir aquesta relació «secreta», de la qual probablement tothom ja estava al corrent. Com solia fer sempre, va entrar per la porta del pati posterior de la casa i va notar els ulls dels pollastres que l’observaven des dels galliners, que després d’haver cloquejat frenèticament dos segons confonent-lo amb una guineu ara guardaven silenci. Acostant-se a la cuina per la part posterior de la caseta de dos pisos de la Marika, la porta es va entreobrir per si sola silenciosament. Cada vegada que entrava per allà, quedava impregnat d’una olor de pedra molla i cuina humida i florida. De fet, aquella era l’olor de l’amor i la culpabilitat.

De seguida es van abraçar amb ànsies, van passar al dormitori del costat i van començar a fer l’amor. Com era habitual, el governador paixà va tenir la sensació que s’entregava massa a la passió sexual, i que fora bo que es controlés i assumís el seu rol d’home d’estat que duia la batuta. Però en realitat no podia evitar abraçar la Marika amb totes les seves forces com si fos un nen que havia retrobat la seva mare després de perdre’s entre la gentada. Al final d’aquell dia de novetats truculentes, el que més l’esfereïa no era ser incapaç de controlar-se, sinó arribar a sentir-se sol. Així doncs, va fer l’amor amb la Marika llargament i sense cap inhibició.

–Moltes de les famílies dels barris de més amunt, de Hora i Flizvos, estan tancant les cases per marxar –va dir el Sami Paixà una estona després, mentre seien a la taula del menjador–. Tant els majordoms dels Angelos, que solen venir cada any per la primavera, com els del fill del Naci Paixà, que viu a Esmirna, anaven a preparar les mansions dels Alts Turunçlar per l’arribada dels amos, però han rebut telègrafs dient que no vindran. I ara, a sobre, m’exigeixen bitllets de vaixell per als seus nebots. Un altre que està buscant un bitllet per a marxar és el baró de la pedra, el Sabahattin Efendi.

La Marika va explicar-li la situació de la nora dels Karkavitsas, una família originària de Tessalònica que havia amassat una gran fortuna amb les mines de pedra, el domicili dels quals estava dos carrers més amunt: com feia cada temporada, la dona s’acabava d’instal·lar a la mansió, pràcticament un palauet que el majordom havia endreçat abans de Pasqua, i un dia baixà al centre amb sa germana i un criat per dur a terme compres a les parades d’espècies del Mercat Vell (que tant li agradava), la famosa tenda de l’herborista Arif, i el forn del Zofiri. Dins de la tenda d’un pollastraire veié un dependent amb un bubó al coll que delirava i jeia mig endormiscat en un racó, tornà directa al seu barri, tancà la casa i l’endemà embarcà en un vaixell cap a Tessalònica.

–No va poder embarcar –va dir el governador paixà–. De fet, ens han sol·licitat ajuda, perquè no van poder trobar bitllets ni pel vaixell de Lloyd ni pel servei no programat de Maritimes. I això que aquestes famílies són més amigues dels cònsols que jo.

Van guardar el silenci uns minuts, i ell aprofità per admirar la simplicitat solemne de la Marika. Tenia més de quaranta anys, era alta i de pell blanca però cabells castanys espessos, com la mare del governador paixà. Tenia un nas elegant i prim, molt idiosincràtic. El Sami Paixà es podria passar hores observant únicament el seu preciós nas.

La madame Marika va col·locar un plat de menjar que havia cuinat a la taula davant del paixà, comentant que el pollastre i les prunes eren del seu propi jardí, i que la farina havia arribat deu dies abans del forn de la guarnició.

–És espectacular el çörek que fan a la guarnició –va dir–. Estimat paixà, la pesta també es transmet a través del menjar?

–No ho sé! –va replicar el governador–. Però tant de bo no haguessis esquarterat el pollastre! –va afegir, com si s’estigués queixant d’haver vist massa matança aquell dia.

Després va explicar a la dona, amb una franquesa que el va sorprendre fins i tot a ell mateix, un pla que li havia passat pel cap en aquell moment.

–En qüestió de dies començarem a implementar la quarantena. Si no la instaurem, no hi ha cap dubte que els anglesos i els francesos exigiran cinc dies d’aïllament per a tots els vaixells de passatgers i càrregues que entrin i surtin del port, com a Esmirna. És a dir que abans de gaire serà més car i difícil marxar de l’illa. Els ciutadans que comparteixen la meva opinió ja han inundat les agències de viatges i esgotat els bitllets. Però jo us he reservat a tu, el teu germà i el teu nebot uns bitllets pel vaixell de Messageries Maritimes que salparà cap a Tessalònica demà al migdia.

En realitat, no havia reservat cap bitllet per a ells, però sabia que dins d’algun calaix del seu despatx rondaven tres o quatre bitllets separats.

–Estimat paixà, no sé si entenc el que m’està dient…

–Marika, si creus que no tindràs temps suficient per a partir demà mateix, l’últim vaixell que no serà sotmès a la quarantena salparà demà passat, si no recordo malament. Si et va millor, no tinc cap problema a trobar-te bitllets per a aquesta embarcació de Pantaleon.

–I vostè, paixà? Vostè quan marxarà?

–Però quines preguntes que fas! Jo fins que no es posi fi a aquesta calamitat m’he de quedar al càrrec d’aquesta illa.

El governador va intentar entreveure l’expressió del rostre de la dona, que havia quedat callada, però la foscor de l’habitació no li ho va permetre.

–Jo vull quedar-me al seu costat.

–Això no va de broma! –va dir el governador paixà–. No veus que fins i tot han matat el grandíssim Bonkowski Paixà!

–Vostè qui creu que l’ha matat?

–No podem descartar que hagi sigut un accident desafortunat, naturalment. Però està claríssim que hi ha malànimes que desitgen que la pesta es propagui bé i que els musulmans i els cristians es mengin els uns als altres, obligant-nos a nosaltres, l’estat, a prendre cartes en l’assumpte. Després de la tragèdia del Bonkowski Paixà també han amenaçat el doctor Ilias. El pobre home no se sentia segur a la casa de convidats.

–Jo quan estic al seu costat no tinc por, estimat paixà.

–Doncs n’hauries de tenir! –va dir el governador mentre col·locava la seva mà sobre el genoll de la seva amant–. Els cònsols, els comerciants, les autoritats religioses musulmanes s’oposaran a totes les nostres mesures. L’epidèmia creixerà més i més, ho estic veient. Haurem de combatre la pesta a la vegada que defugim els assassins.

–Estimat paixà, no sigui tan biliós. Jo acataré les seves decisions, vigilaré el que menjo. Tancaré la porta amb clau, no rebré a ningú… no passarà res.

–Bé que hauràs de rebre el mosso que et porta el pa, el que et porta l’aigua, el teu germà, el teu nebot, els que et venen prunes i cireres… I si no aquests, sentiràs pena pel nen veí i el deixaràs entrar. I a mi? A mi tampoc em rebràs? Podria perfectament dur la pesta a aquesta casa.

–Paixà, si vostè queda contagiat amb la malaltia, jo també l’acceptaré amb els braços oberts. Preferiria morir abans que no rebre’l a casa.

–És possible que la ciutat esdevingui com el dia del judici final –va dir el paixà amb una severitat implacable–. Aquell dia les mares no reconeixeran els seus fills, ni els pares les seves filles, ni els marits les seves mullers… Així ho augura el sagrat Alcorà.

–Paixà, si segueix perseverant, al final m’ho hauré de prendre com una ofensa.

–Sabia que diries això –va respondre ell.

–Llavors per què insisteix a trencar-me el cor?

El paixà va relaxar-se clissant que aquesta última frase, més que una expressió d’enuig era una preparació per als coquetejos i baralletes als quals estaven acostumats. Si la Marika fos musulmana, podria prendre-la com a segona dona aquí mateix i ara, sense ni tan sols notificar-ho a la seva primera esposa a Istanbul, com feien alguns administradors comarcals. Però el rang que ocupava el paixà dins de la burocràcia otomana era massa elevat per considerar una maniobra d’aquest tipus. I pitjor encara: durant els darrers anys els cònsols i ambaixadors es queixaven del fet que s’estava «pressionant» cada cop més els cristians a convertir-se en musulmans, un maldecap polític que frustrava el govern d’Istanbul i intimidava el paixà.

–Ah, estimat paixà, i ara què passarà? Què hem fet per merèixer aquesta desgràcia? Què hem de fer?

–Escoltar el que dic jo, el que diu l’estat, i obeir. I no creure’s els rumors! L’estat ho té tot controlat.

–Si sabés les coses que s’estan dient pels carrers… –va deixar anar la Marika.

–Prego que m’ho diguis, vejam! –va dir el paixà adoptant un to governamental.

–La presumpta pesta la va dur aquí el Bonkowski Paixà. I ara, com que ha sigut assassinat, la malaltia s’ha quedat sense amo i vaga per la ciutat com un nen orfe que s’ha perdut pels carrers. Morirà més gent.

–Què més diuen?

–Malauradament, encara n’hi ha que asseveren que no hi ha pesta. Fins i tot alguns rums.

–Aviat canviaran d’opinió! –va dir el paixà–. Què més?

–Alguns creuen que en realitat la pesta va arribar amb el vaixell Aziziye! Que duia a bord rates infectades.

–Alguna altra cosa?

–Que la filla del sultà és molt bella! –va dir la Marika–. És veritat?

–No ho sé! –va respondre el paixà, com si estigués ocultant un secret d’estat–. L’únic que sé és que ningú és més bella que vostè!

20

Quan l’endemà al matí es va congregar la reunió de quarantena, el governador Sami Paixà va mostrar als delegats la petita cambra adjacent al seu despatx que s’havia preparat com a habitació de seguiment de l’epidèmia, d’acord amb la decisió presa el dia anterior. En el mapa d’aquesta cambra es marcarien les cases infectades on havien aparegut morts, tal com estipulava la ciència epidemiològica moderna, i es decidiria quins carrers i barris calia acordonar.

En aquell moment el farmacèutic Nikiforo va demanar al governador amb una cordialitat extrema que li retornés d’una vegada la seva tela publicitària.

–No només assisteixo a les reunions, tal com havíem acordat, sinó que a més voto el que vostè desitja –va dir.

–Realment és vostè una persona molt perseverant, Nikiforo Efendi! –va dir el governador paixà mentre obria l’únic armari de l’habitació–. Mirin, és aquí! –va mostrar als membres de la delegació la banderola que havia extret de l’armari.

El Damat Doctor, el major, el director del servei d’intel·ligència, les autoritats religioses i la resta de presents van observar el drap color vermell rosaci sobre el qual s’havia brodat destrament una rosa de Minguer. El governador paixà va contemplar l’expressió que emergia dels seus rostres.

–Sembla que a tothom li ha agradat la seva banderola publicitària, Nikiforo Efendi –va dir el governador.

–Fou idea del Bonkowski Paixà –va respondre el farmacèutic.

–En cas que sigui així, li ben asseguro aviat li tornarem la seva tela… De fet, ja li hem obert una fitxa als arxius. No obstant això, no la hi puc entregar ara, per molt que ho vulgui. Però el dia que posem fi a la pesta, quan estiguem celebrant-ho tots junts en una cerimònia, jo mateix la hi entregaré davant de tothom. Té la meva paraula; els nostres imams, patriarques i oficials de l’exèrcit en són testimonis.

–La decisió és seva, Excel·lentíssim paixà –va dir el Nikiforo.

–Aquest drap li pertany a vostè, és clar… Però la rosa de Minguer pertany a la nació sencera.

Amb aquesta expressió –«la nació sencera»–, el governador Sami Paixà es referia als illencs, o als ciutadans de tot l’Imperi otomà? Aquesta és una qüestió que ha sigut objecte de debat entre historiadors.

Després de tornar a guardar a dins de l’armari la banderola, el governador Sami Paixà va passar al racó del gran saló on seia sempre durant les reunions de quarantena i va ordenar als escrivans que redactessin a correcuita tots els articles reguladors que havien decidit abans amb el doctor Nuri i el doctor Ilias, i va demanar que es votessin. Eren temes vinculats a la creació d’una zona d’aïllament al castell, utilitzant un dels edificis i un dels patis; la ubicació d’un nou cementiri que s’establiria als afores de la ciutat, i la manera més efectiva de protegir les cases que havien sigut buidades, entre d’altres. Algunes de les moltes decisions que es prendrien en el transcurs d’aquesta reunió sense debatre’s gaire alterarien substancialment els barris d’Arkaz i modificarien el transcurs de la història de l’illa. Quan aquestes mesures foren anunciades en públic, les que més perplexitat suscitaren entre la gent van ser la prohibició de «formar multituds» i la d’«estar en grups de més de dues persones».

–Això significa que estem prohibint també les pregàries de divendres a les mesquites o els sermons concorreguts dels imams més populars? –va preguntar el cònsol rus Mihaylov.

–Tenim l’autoritat suficient per prohibir-ho, però de moment hem optat per no fer-ho –va dir el governador–. Cap doctor ni cap excusa podrien negar-li a un pobre creient el dret a fer les seves ablucions i les seves pregàries en solitari, sense tocar a ningú.

–Aquelles catifes velles i brutes són nius de malalties de tota mena –va engegar una veu mig jocosa, mig afligida.

–Si és necessari, nosaltres podem cancel·lar les litúrgies de diumenge –va dir en Konstantinos Efendi, el patriarca de la congregació rum ortodoxa–. Els nostres parroquians s’adaptaran a la situació.

Després que esclatés el brot, les esglésies estaven una mica més desertes que de costum. Al contrari que les mesquites, que cada cop s’omplien de més gent. Els serveis funeraris també estaven plens a vessar.

–Si la malaltia està circulant principalment per les barraques dels immigrants cretencs del Moll de la Pedra, per què s’ha ordenat que es tanqui la tenda d’un comerciant de mantes del meu barri d’Eyoklima? –va preguntar el cònsol francès Monsieur Andon.

–Perquè tu vius just al costat de la guarnició militar! – va dir un altre, però ningú va voler seguir amb el tema.

En el transcurs de la reunió de quarantena, els cònsols seguien rebent notícies sobre la malaltia i els seus negocis a la ciutat mitjançant escrivans. Molts dels punts que debatrien els delegats aquell dia aviat arribarien a orelles dels comerciants i s’estendrien per tot Arkaz mesclant-se amb malentesos, ressentiments i rumors sense fonament, condimentats amb tota mena d’acusacions i reminiscències.

Un dels temes més discutits pels delegats era la sospita que en realitat havien mort moltes més persones que les anunciades oficialment, perquè hi havia gent, especialment entre els pobres, els musulmans i els immigrants cretencs, que amagaven els cadàvers per evitar que vinguessin els funcionaris de quarantena a tancar les cases, requisar les seves pertinences i els productes de les tendes, i fins i tot cremar-los.

–Els musulmans tenen un gran respecte pels seus morts, i com han comentat vostès, es prenen molt seriosament els enterraments –va dir el governador davant de tanta xerrameca–. És per això que em costa imaginar-me que un illenc decidís sepultar un cadàver a mitjanit d’amagatotis com si fos un lladre, sense netejar-lo com dicta la llei islàmica, sense assistir a una oració conjunta ni resar a la mesquita.

–Excel·lentíssim governador, si vol prepari el seu landó blindat… que jo el duré a fer una volta pel Moll Vell de la Pedra una mica més avall de l’institut militar i així veurà el que està passant allà! –va dir el cònsol francès.

–Estem al corrent –va fer el governador– que ahir al vespre vostè i el vicecònsol grec Leonidis van passejar-se per allà. Però la gent que viu en aquella zona no són illencs, sinó immigrants.

–Van veure també el cretenc que deambula a les nits amb una cistella plena de rates mortes, repartint la pesta per tot arreu? –va dir el cònsol britànic Monsieur George (que a diferència dels altres era anglès de naixement i un cònsol autèntic), conegut per la seva fina ironia.

–Hi ha tanta gent que es creu aquesta mena de coses que al final potser també jo m’ho acabaré creient.

–Havíem sentit parlar d’un dimoni que es dedica a disseminar la pesta, però no sabíem que era cretenc!

–En temps antics, quan esclatava un brot de pesta a Florència o Marsella –va dir el doctor Nuri–, els notables de la ciutat, en veure que el príncep, el governador, l’administrador estatal o fos qui fos que estigués regnant no estava per la labor i no es preocupava per solucionar res, assumien la tasca de salvar la ciutat i es presentaven voluntaris per anar a inspeccionar ells mateixos les cases una per una. En aquesta illa també hi ha aquesta mena de persones heroiques, que se sacrificaran per salvar les seves vides i per preservar l’existència d’una ciutat sencera.

–Com el doctor Aleksandros de Tessalònica?

–Potser hi ha alguns homes que se sacrificarien per l’illa. Però en aquesta atmosfera tan hostil ningú es presentarà com a voluntari.

–No crec que el governador els pugui convèncer de res… Avui dia els musulmans no se sacrificaran fàcilment pels cristians, ni tampoc els cristians pels musulmans. Els que se n’haurien de fer càrrec són els que ens han dut a aquesta situació.

–Doncs que els joves musulmans siguin voluntaris en barris musulmans, i els rums siguin voluntaris en els barris rum –va plantejar el cònsol britànic.

–Hi ha una via alternativa: la que han dut a terme amb èxit els anglesos a l’Índia.

–Vaja, primera notícia que els anglesos han solucionat el tema de la pesta amb èxit a l’Índia!

–En els indrets on ningú vol ser voluntari, on ni tan sols entenen el concepte o la necessitat de ser voluntaris…

–Els soldats els obliguen a ser voluntaris a la força!

–No, senyor meu –va dir el Damat Doctor somrient al cònsol rus Mihaylov–. En aquest cas, els que van de casa en casa no són els voluntaris, sinó els soldats.

Tothom va restar en silenci durant uns segons.

–Els nostres soldats àrabs no poden entrar a les cases de la gent –va dir el director del servei d’intel·ligència.

Després del Motí del Vaixell de Hajis, Abdülhamit havia destituït els quatre batallons de l’illa juntament amb els seus comandants, reassignant-los a altres indrets de l’imperi, i en el seu lloc havia enviat dues companyies formades per soldats àrabs seleccionats del Cinquè Exèrcit de Damasc, que no parlaven turc. L’ordre que tenia el nou comandant de la guarnició era no immiscir-se en els afers polítics de l’illa ni en la implementació de la quarantena; havia de dedicar-se únicament a la labor de perseguir guerrillers rums per les muntanyes.

–No siguem tan pessimistes! –va dir el governador paixà–. Quan els soldats inspeccionin les cases i els domicilis un per un no cal que entrin a l’interior. Es limitaran a fer guàrdia pels carrers amb els fusells en mà i dispersar les possibles baralles. Això sí, però, els equiparem amb pólvora i municions!

–I si aquests soldats, que només parlen àrab, disparen contra la gent per equivocació, com l’altra vegada…? –va dir el cònsol francès.

–Per tal de garantir l’ensinistrament i el bon funcionament d’un exèrcit de quarantena constituït per ciutadans voluntaris de la província de Minguer que estigui al nivell dels elevats estàndards militars otomans, Sa Majestat el sultà envià des d’Istanbul el major Kâmil! –va anunciar el governador, assenyalant-lo–. Aquest oficial jove i valent es troba aquí, entre nosaltres!

El major, que seia entre soldats i escrivans a les cadires enganxades a la paret de la sala, de sobte va posar-se dempeus i va saludar la delegació de quarantena tímidament, amb les galtes lleugerament vermelles (per un moment va sentir que el seu rang era mediocre tenint en compte la seva edat). Quan es va asseure de nou, s’havia convertit en el comandant del batalló especial de soldats que s’ocuparien de la quarantena a la província de Minguer. Tenint en compte la urgència de la situació, també es va decidir que començarien a reunir soldats per a aquesta nova companyia tan aviat com fos possible.

–Justament acaben d’enviar una subvenció des d’Istanbul per cobrir els salaris de l’exèrcit de voluntaris! –va anunciar el governador, tot i que era una mentida.

–Excel·lentíssim governador, aquestes subvencions no arribaran mai –va dir el cònsol anglès Monsieur George, embravint-se.

Aquestes paraules expressaven perfectament l’opinió que compartien la majoria dels delegats de la reunió. Perquè, si bé ningú ho deia clarament, tothom tenia la sensació que els d’Istanbul –incloent-hi, desgraciadament, sa excel·lència el sultà– només pensaven en ells, i l’illa els importava ben poc. Veient el sentiment d’angoixa i inseguretat que havia impregnat la sala, el governador paixà va intentar airejar l’ambient amb unes paraules.

–La responsabilitat moral de tots els illencs és assegurar-se que els que demà abandonaran la província de Minguer en els vaixells de passatgers no programats i els ferris de les agències de viatges no portin la malaltia a Istanbul i la propaguin per la totalitat del territori otomà, i fins i tot per Europa –va dir.

Mentre recitava tot això va mig sentir els renecs murmurats dels qui seien al voltant de la taula. De fet, part de la seva ànima estava en sintonia amb aquestes queixes. Les mesures de quarantena estipulades per Istanbul no tenien com a principal objectiu protegir els mingueresos de la malaltia, sinó l’estat central.

Aquesta exasperació encoberta de cara a Istanbul a vegades era dirigida al governador paixà més explícitament. Però, tot i la insistència dels doctors i els cònsols, la segona reunió de quarantena no va ser suficient per dictaminar l’acordonament estricte dels barris musulmans i els carrers més infectats on vivien els immigrants cretencs. Els membres de la delegació intuïen que això era fruit de les aprensions del governador, que després d’haver empresonat el Ramiz, el germà del xeic Hamdullah, tenia por que aquest s’emprenyès i sabotegés els esforços de quarantena.

Una altra mesura estipulada per Istanbul tenia a veure amb els punts de contagi extrem on no seria suficient desinfectar. El governador nomenaria i anunciaria una comissió de set persones composta pels representants de les comunitats religioses i funcionaris d’hisenda per determinar de manera justa les compensacions que se li pagarien a aquelles persones les cases i possessions de les quals serien incinerades. Es va decidir també que els diners d’indemnització per casa incinerada i enderrocada no podrien ser objecte de litigi.

–Com si en el pressupost hi hagués prou diners per pagar als pobres als quals se’ls ha cremat la casa…! –va dir el cònsol alemany.

–Un govern que no gosa acordonar carrers es posarà a cremar domicilis musulmans? Fins que no ho vegi no m’ho creuré –va mussitar el cònsol francès.

–El doctor Ilias, l’ajudant del Bonkowski Paixà, en pau descansi, ens ho va explicar ahir al matí: Sa Majestat el sultà sap perfectament que cremar els llocs on hi havia hagut una contaminació extrema fou l’única solució per detenir els brots de còlera d’Üsküdar i Edirne de fa set anys.

–Vostè ahir va asseverar que cremar les cases infectades havia sigut una preferència de Sa Majestat el sultà, i que la seva mercè li ho havia comunicat així directament al Bonkowski Paixà –va dir el doctor Nikos mirant al doctor Ilias.

–No, jo no vaig dir tal cosa! –va dir el doctor Ilias.

–Sí que va dir-ho. Ara ho nega? De què té por?

–No té a veure amb tenir por o no, és una qüestió de mesura –va dir el doctor Nuri per donar un cop de mà al doctor Ilias–. Avui dia per frenar la malaltia en els pobles del voltant de Bombai, n’hi ha prou de cremar les cases, els abocadors i la immundícia. Però deu quilòmetres a l’oest, al centre de Bombai, i particularment als edificis residencials on l’epidèmia ha fet més estralls, només es pot sufocar si s’acordonen tots els carrers i barris. –El doctor Nuri va callar un moment intentant copsar l’efecte de les seves paraules en els rostres dels delegats abans de prosseguir:– No hi ha cap regulació que sigui sempre efectiva a tot arreu, és important tenir en compte si s’adequa a les condicions locals. Sí, encara s’incineren les possessions dels morts i altres objectes infectats a l’Aràbia, al Hijaz i ara també a la Xina i l’Índia. Cremar barriades brutes i pobres en el transcurs d’epidèmies de còlera, allunyar dels ports i els centres de les ciutats subjectes marginals i nòmades, vagabunds i delinqüents, també és vist com una bona oportunitat per a reconfigurar la ciutat urbanísticament, obrint pas a parcs públics i espais més nous i moderns.

–Nosaltres no en volem saber res, d’això! –va dir el governador.

–Però probablement aquesta epidèmia no s’esfumi pel seu compte al final de l’estiu com els petits brots de còlera de temps ençà –va dir el director de quarantenes Nikos.

–Estimat senyor, vostè per què creu que a l’Índia el tema de l’epidèmia s’ha agreujat fins al punt d’esdevenir el conflicte principal entre els nadius i els administradors britànics? És cert que les comunitats locals estan matant oficials i doctors pels carrers?

–Lamentablement, els fets han anat a més per culpa de la brutalitat exhibida pels oficials colonials britànics. Les accions que van ser especialment nocives foren que soldats a cavall arremetessin contra pagesots ignorants que no entenen el concepte de microbis o de la pesta, entrant a les seves cases a buscar cadàvers, sense mostrar cap respecte per la seva intimitat, especialment la de les dones. Van dividir famílies, van enviar les persones potencialment contagiades a la zona d’aïllament i els malalts als hospitals sense donar explicacions… La gent no tenia ni idea de per què els estaven fent fora de casa, on els duien i amb quin objectiu. Al final van començar a imaginar-se que enverinaven la gent als hospitals, que amb el pretext de l’epidèmia esquarteraven i trinxaven els seus cossos.

–No oblidem, però, que els indígenes, donada la seva hostilitat vers els anglesos i la seva manca d’informació i cultura, són propensos a sabotejar-ho tot –va dir el director de quarantenes–. Pel que sembla, els musulmans d’aquí diuen coses com ara «els nostres hospitals són les mesquites»!

–Vostè què n’opina, de tot això? –va dir el cònsol rus Mihaylov–. Li sembla bé que els doctors renunciïn a fer ús dels seus coneixements mèdics quan es troben davant d’ignorants que neguen els avenços científics?

–Arribats a cert punt, els indis, ebris d’ira, mataven tots els europeus i blancs que passaven per davant, pensant que eren metges. Fou la gota que va vessar el vas, i els britànics van fer un pas enrere. Ara les revoltes sembla que s’han apaivagat una mica, però malauradament això significa que la pesta ha contraatacat amb més força. Finalment als britànics, intentant evitar revoltes costés el que costés, van arribar a aquesta conclusió: «Si els nadius es rebel·len contra la quarantena, ens quedarem de braços plegats… No farem res fins que no ens vinguin a demanar ajuda». Això va accelerar la pesta encara més a Calcuta.

–Si em permeten, voldria demanar la paraula –va dir el Konstantinos Efendi, el patriarca de l’església de Hagia Triada i líder de la congregació dels rums ortodoxos. Tothom va girar el cap amb atenció i respecte al venerable senyor, que a penes havia parlat durant les dues reunions. Aquest va recitar unes paraules que evidentment duia preparades:– Aquesta illa nostra de Minguer no és l’Índia, senyors meus! No caiguem en comparacions equivocades. Les formidables gents de l’illa, siguin ortodoxos o siguin musulmans, són civilitzades i cultes, i en aquests dies tan calamitosos acataran amb disciplina i lleialtat les mesures estipulades per Sa Majestat el sultà i que el nostre governador paixà ha treballat tan durament per implementar.

–Bravo!

–Si no implementem les prohibicions mèdiques perquè tenim por que els més bàrbars es revoltin i que esclatin baralles, serà llavors quan descendirà sobre nosaltres el veritable dia del judici final –va seguir dient el patriarca–. La comunitat rum fuig de l’illa, espaventats per l’epidèmia. Fins al punt que hi ha gent de la nostra congregació que afirma que «En realitat tots els rumors sobre l’epidèmia són una confabulació perquè els rums marxin d’aquí i acabin sent minoria, i així no podran exigir la independència».

–Senyors, la nostra illa no és una colònia otomana, ni la colònia de cap altre poder –va dir el governador paixà–. La gent mingueresa, de la qual més de la meitat són musulmans, és una part integral de l’estat otomà i haurà de romandre lleial fins al final a Sa Majestat el sultà, siguin cristians o musulmans.

Aquestes paraules no van tenir gaire efecte; en allargar-se la discussió sobre si Minguer era semblant o no a l’Índia, el Damat Doctor va explicar que quan Bombai estava en plena epidèmia tres anys abans, un terç de la població de la ciutat havia fugit a altres indrets, presa pel pànic de la pesta.

–Aquí passarà el mateix, o pitjor –va sospirar el patriarca de l’església de Hagia Triada–. Si no acordonem els tekkes contagiats dels barris de Germe i Kadirler, la comunitat rum abandonarà l’illa, potser per sempre… De fet, l’èxode rum ja ha començat, molt em temo.

21

Quan la reunió dels delegats estava finalitzant, les companyies navilieres de l’avinguda d’Istanbul i els voltants del port van rebre la informació confidencial, mitjançant escrivans, que a partir de la mitjanit de diumenge tots els passatgers de vaixells que sortissin de l’illa serien posats en quarantena durant cinc dies. En aquell moment només hi havia programats oficialment dos vaixells fins aquella data, però en tres dies i mig es donaria una enorme emigració de l’illa cap a l’exterior.

Immediatament les companyies van enviar telègrafs en què demanaven embarcacions addicionals i van anunciar serveis extres llogant vaixells. Al port va acumular-se una gentada important formada pels que havien tancat ràpidament les seves cases i corregut per trobar bitllets, els que volien temptejar el que estava passant abans de prendre cap decisió, i els que tot i estar decidits a no abandonar l’illa havien acudit per pura curiositat (una quantitat substancial). La majoria de les grans famílies que havien tancat les seves cases, fet les maletes i ara intentaven marxar de l’illa per una temporada eren rums rics. Per exemple, els Aldonis, que havien fet una gran fortuna durant els anys daurats del comerç del marbre de Minguer; els Hristos, els nous magnats del negoci de l’oli d’oliva, o el Tomadis Efendi, propietari de la tenda Dafni, que importava a l’illa els cobrellits, enagos i estovalles de millor qualitat de Tessalònica. (Havia clausurat la seva tenda a mitjanit i havia enviat els productes a la seva residència als afores de la ciutat per tal que no fossin desinfectats i arruïnats.)

També havien vingut al port els fills d’algunes de les famílies musulmanes més prominents. Per exemple, el Fehim Efendi, funcionari de duanes de la nissaga del Mahmut Paixà el Cec, i el Celal, fill del Ferit, que de fet vivia a Istanbul però havia vingut a l’illa per unes obres de renovació de la seva residència d’estiu. Tot i això, la majoria de la població musulmana de l’illa no es va immutar davant aquesta primera onada de pànic. Nosaltres això no ho justifiquem, com fan alguns historiadors orientalistes, recorrent a un presumpte «fatalisme» exhibit pels musulmans de cara a l’epidèmia. La realitat és més simple: la població musulmana era més pobra i inculta en comparació als cristians, i estava més desconnectada del món exterior.

Quan els delegats de la reunió de quarantenes s’estaven dispersant, va esclatar una pluja amb llamps i trons que va deixar-los a tots ben xops. Els retrunys provinents dels núvols negres que havien descendit fins a rascar les torres del castell ressonaven com si fossin vaticinis de mort. Un llampec de color verdós impactà sobre el mar en les immediacions del Far Àrab, i els va evocar una sobtada memòria llunyana als presoners que miraven a l’exterior des de les troneres de la masmorra. Tot seguit, va arrencar una barrumbada que a aquells més propensos al simbolisme els va recordar el «diluvi universal».

Mentre els torrents de l’eixordador xàfec fluïen cap al port, mesclant-se amb l’aigua bruta dels desguassos i els carrers, els escrivans estaven preparant la publicació de les mesures de quarantena en els dos diaris principals de l’illa, un en turc i l’altre en rum. En les mateixes impremtes es van confeccionar cartells amb els mateixos textos on es llegia PESTA i QUARANTENA en lletres enormes, que després foren penjats per les parets de la ciutat. Un cartell particularment elegant adornat amb una il·lustració notificava als ciutadans que el municipi entregaria sis kuruş de plata per cada carronya de rata.

El director de quarantenes Nikos i el governador sabien que gran part dels botiguers amagarien els seus productes per salvar-los de la ruïna dels desinfectants, i que pràcticament la meitat de les tendes del Mercat Vell ja havien sigut buidades. El Damat Doctor va enviar a dues botigues antigues d’objectes usats de la Porta de Saraçlar del Mercat Vell els bombers desinfectadors més destres, diligents i corpulents. Els brocanters utilitzaven els solars i abocadors situats rere els seus locals per emmagatzemar coses, i revenien tota mena de possessions de víctimes de la pesta –rellotges vetusts, icones, pipes de fumar, matalassos, roba, pantalons, llençols i productes de llana– que probablement havien sigut infectades pel microbi.

En aquestes tendes també hi havia articles provinents de mans de lladres que entraven a cases desocupades, les saquejaven, o fins i tot les buidaven completament, i posaven després en circulació mortal roba, catifes, mantes i altres tèxtils. El governador creia que aquestes botigues administrades per rums cretencs destres i emprenedors eren nius de malaltia, immundícia i misèria, i de fet ja feia una temporada que volia clausurar-les amb alguna excusa, però tenia por de la possible reacció.

Al cap de poc, els funcionaris de quarantena, que duien màscares a la cara i guants a les mans, van omplir un carro amb tots els objectes i tèxtils que acumulaven aquests dos brocanters i els d’algunes altres tendes més petites d’uns carrers més enllà, i van traginar-los pesadament pendent amunt fins al turó de Dikili, avançant a poc a poc al llarg del rierol. Aquí les autoritats municipals cavaven dues grans fosses on es llançarien, cremarien i calcificarien tots els materials contagiats amb el microbi de la pesta: teixits, gèneres de llana i la resta d’objectes.

Aquest tipus d’accions, que recordaven les viscudes en epidèmies de temps remots, tenien la seva legitimitat. Cremar i destruir era una opció més bàsica i barata que obtenir les possessions dels morts entregades de mans dels seus familiars esfereïts, desinfectar-les àrduament amb llisol i àcid carboxílic –dels quals hi havia mancança a l’illa– i retornar-les als seus propietaris.

Als funcionaris de quarantena no els afligien gaire les llàgrimes dels tenders més garrepes, però sabem, a partir de diverses cartes de reclamació presentades aquells dies, que alguns botiguers foren tractats amb favoritisme. Com que en el moment de confiscar els productes, buidar de dalt a baix les tendes i desinfectar-les amb calç els homes del comitè de danys i perjudicis a vegades deixaven per escrit promeses d’indemnització generoses, alguns tenders no van donar problemes. Altres, com els sabaters i els comerciants de cuir dels voltants del pont vell, oferien més resistència, però poc podien fer a part d’escridassar-los i lamentar-se. El sentiment generalitzat que expressava tothom era el següent: «La quarantena s’està utilitzant per a castigar els cristians de l’illa, quan, de fet, l’epidèmia l’han dut a l’illa els pelegrins musulmans».

Els funcionaris de desinfecció, equipats amb dipòsits de líquid bombejat a l’esquena, màscares amples i ponxos de linòleum, feien autèntica por. Els primers nou funcionaris, que romandrien en els somnis i malsons dels nens illencs durant anys, de fet eren bombers ordinaris que havien rebut una formació especial per a utilitzar els dispositius de bombeig. Ja feia anys que quan era necessari escampar per l’aire líquids desinfectants mitjançant l’ús de bombes solia acudir l’equip d’apagafocs de Minguer, que acabaren sent coneguts com a «bombers» entre la gent, i amb el temps aquestes tasques de desinfecció o ruixament de líquids foren encomanades exclusivament a aquests funcionaris. Recordem que després de la descoberta dels bacteris (o microbis, tal com els anomenava la gent) s’havia posat de moda inventar artefactes amb bombes i dispositius elegants anomenats «esprais» que polvoritzaven i ruixaven líquids desinfectants (alguns efectius, altres no tant) sobre les coses i les superfícies per tal de netejar-les. El Kiryako Efendi, propietari de la tenda d’articles de luxe Bazaar du Îsle, havia encarregat de Tessalònica dos models diferents de polvoritzador desinfectant per a la llar.

Des de l’inici de l’epidèmia s’havien desplegat en moltes entrades d’edificis estatals funcionaris que escampaven aigua desinfectant (una solució d’àcid carboxílic), aigua amb llisol o alguna altra mescla, com també feien vailets plantats a les portes dels hotels Levant i Splendid. Aquestes precaucions primerenques –probablement molt poc efectives, com sabem avui dia–, si bé van mentalitzar la gent que havien d’anar amb compte i mantenir estàndards elevats de neteja, d’altra banda també van donar el missatge equívoc de «Tranquils! No passarà res!», obrint pas a la il·lusió que l’epidèmia era una amenaça poc seriosa davant la qual es podien protegir fàcilment impregnant-se d’un líquid desinfectant amb olor de perfum ruixat amb un polvoritzador.

La gent, especialment la que vivia als barris de Germe i Çite i les cofurnes dels voltants del port, estava acostumada a veure, durant el transcurs dels brots de diarrea que apareixien cada estiu a Arkaz, un bomber ancià que es passejava feixugament pels carrers desinfectant amb un líquid de color verd ampolla els vàters, els desguassos i els canals plens d’aigües brutes i enfangades on voletejaven mosquits. Els nens no tenien por d’aquest vellard agradable que guerrejava contra la diarrea, i corrien amunt i avall pels carrers seguint-li la pista. Els veïns i els tenders estaven sempre al servei del bomber ancià: quan aquest deia «obre», li obrien la porta; quan deia «mostra’m», li ensenyaven els racons i forats que desitjava. Tothom volia ajudar-lo voluntàriament a fer les seves operacions de desinfecció.

Ara era tot just el contrari: ningú s’aproximava als esfereïdors bombers que desinfectaven els carrers. Era degut a la seva presència ominosa en quantitats abundants per tots els racons de la ciutat? O pel centelleig sota el sol ponent del capvespre sobre el seu equipament de bombeig i les seves màscares negres i llarguerudes? Els nens no gosaven fer la petaca a aquests bombers emmascarats; en veure’ls fugien esparverats com si haguessin vist un tepegöz que duia la pesta escampant-la per les fonts i els poms de les portes.37 Per la seva banda, els restauradors, els carnissers, els fruiters, els bodeguers, els venedors de xarops i begudes no volien cooperar amb ells, sinó protegir els seus negocis i productes.

Però no tothom era tan «espavilat». Un verduler de la zona del mercat imaginava que si jurava crucifix en mà que els seus enciams i cogombres provenien directament del seu hort els funcionaris el deixarien en pau. (Després que fos detingut i torturat es descobriria que tenia relacions amb els separatistes grecs.) En veure que dos dels bombers de ponxo negre desinfectaven sense miraments els seus taulells, el verduler va caure rodó a terra de tant que s’havia enfadat. El Kosti Efendi, l’afable propietari de la botiga de xarops més apreciada d’Arkaz, també havia pressuposat que n’hi hauria prou amb mostrar bones intencions. Quan els doctors i els funcionaris de quarantenes emmascarats van comparèixer al seu cèlebre establiment, un dels llocs més estimats pels nens de la ciutat, el botiguer va voler demostrar-los que les seves begudes no estaven en absolut contaminades mostrant-los quatre vasos que havia omplert davant de tothom amb xarop d’aigua de roses, taronja, bergamota i cirera i bevent-los un rere l’altre d’un glop. Però els bombers i els funcionaris de quarentena poc van trigar a vessar els continguts de totes les gerres i desinfectar amb líquid carregat de fenol tots els racons de l’establiment. Al cap d’una estona va acudir un altre equip a tirar calç i a tapiar la porta amb plaques de fusta deixant-la totalment segellada, i se li va prohibir dur a terme cap mena d’activitat comercial fins al final de l’epidèmia.

–El que m’han vessat, els ho regalo! Però diguin-me, ara nosaltres què menjarem a casa? Com ens en sortirem? –va dir el Kosti Effendi.

Quan al governador –que seguia el transcurs dels esdeveniments minut a minut des del seu despatx (igual que Abdülhamit dirigia minuciosament la totalitat de l’imperi des del palau de Yıldız)– li van arribar aquests laments del cèlebre botiguer, va enviar un altre telègraf a Istanbul sol·licitant ajuda. Com que el governador demanava constantment les mateixes coses utilitzant sempre el mateix lèxic i expressions, l’escrivà d’encriptació a vegades componia de memòria els missatges sense cap necessitat de consultar el manual de codificació. «Solució desinfectant», «tendes de campanya», «forns de buit», «doctors» i «voluntaris» eren les paraules més utilitzades en aquests telègrafs enviats a Istanbul.

Que alguns funcionaris de desinfecció podien passar ràpidament d’una actitud cortesa i compassiva com la dels antics bombers d’Istanbul a una agressivitat més pròpia de busca-raons de barri era una qüestió que el Damat Doctor havia observat en el transcurs d’epidèmies en altres ciutats. Alguns bombers ruixaven el líquid desinfectant amb un moviment de mà elegant i gràcil com si estiguessin regant flors. D’altres fins i tot adoptaven un tarannà apologètic quan s’adreçaven als tenders. Amb el to adequat i en moments concrets, l’expressió «Aquí no, per l’amor de Déu!» podia estovar el cor del bomber més diligent i fer que passés per alt algun racó. I a vegades la situació era exactament la contrària. Dempeus en una de les entrades laterals del Mercat Vell, el doctor Nuri observà des de lluny la disputa que mantenien un funcionari i un tender: fastiguejat per les imprecacions del propietari del local, el bomber municipal –passejant-se amb el dispositiu polvoritzador com si estigués brandint el canó d’un fusell– havia passat a fumigar amb una ànsia punitiva les taules sanguinolentes on s’esquarteraven les carns, les pells rosàcies i groguenques de pollastres i guatlles desplomats, les seves cuixes, pits i despulles, i finalment ruixà de desinfectant el mateix tender i el seu jove aprenent. El doctor Nuri, que havia intercedit moltes vegades en les lluites que sorgien entre els soldats otomans i els tenders i els camellers de les localitats de la península aràbiga, sabia que per a salvar la ciutat era necessari rebaixar al mínim aquella mena de querelles i solucionar-les com més aviat millor.

El governador paixà va planejar amb especial meticulositat la desinfecció del tekke del xeic Hamdullah: basant-se en informacions provinents d’espies, va traçar un mapa de l’interior. Abans de passar a l’acció, als bombers se’ls va notificar on dormia el xeic Hamdullah i on es duien a terme les litúrgies (dos llocs que seria millor evitar), les habitacions de convidats, els tallers tèxtils de filatura, la cambra on s’emmagatzemava la preuada llana del tekke, la cuina, les latrines del pati i les alcoves dels dervixos.

–No demaneu permís per a entrar –va dir el governador paixà–. Limiteu-vos a mostrar l’ordre de quarantena i poseu-vos a fumigar amb total naturalitat. Però si algú us agafa del braç, si us intenten detenir amb l’ús de la força, no contraataqueu, simplement retireu-vos al jardí. Passi el que passi no us fiqueu en baralles acalorades, siguin verbals o físiques.

Al pati posterior de la seu de governació també hi havia dotze soldats fornits del Cinquè Exèrcit amb els fusells a l’espatlla i a l’espera d’ordres. Els seus uniformes eren vells i estaven destenyits però nets. Els soldats havien sigut escollits perquè podien xampurrejar algunes paraules en turc, i els liderava un oficial veterà de Sinop que com ells tampoc sabia llegir ni escriure.

La quadrilla, constituïda per soldats corpulents i armats, bombers emmascarats i funcionaris que duien rateres per obsequiar-les al tekke, s’havia convertit en una força de quarantenes imponent. El major Kâmil, que havia sigut enviat pel Damat Doctor perquè observés els esdeveniments, els seguia el pas al darrere. Els detalls del que succeí realment al tekke els sabem a partir de les explicacions del major al doctor Nuri, i les d’aquest a la Pakize Sultan.

L’equip de desinfecció va entrar al tekke com si estiguessin duent a terme una batuda. Abans que els porters, els dervixos i els deixebles que romanien prop de la porta del pati copsessin el que estava passant, els bombers ja estaven sotmetent a una pluja intensa de llisol d’olor d’acre els seus primers objectius, tal com havien planejat escrupolosament: el taller de filatura de llana, la cuina i l’entrada al pati que donava a les alcoves dels dervixos.

L’altercat va començar quan s’estaven dirigint cap a les alcoves i la petita mesquita del costat, uns dels edificis més antics del tekke. Els porters i guardians encarregats de defensar el tekke van abatre un dels bombers més ancians i el van començar a estomacar amb bastons que havien afilat i preparat prèviament. Alertats pels crits i les exclamacions, els deixebles es van posar dempeus i els dervixos van sortir de les seves habitacions –alguns mig despullats, altres sense els seus barrets al cap– brandant aixes de jardineria que havien agafat ràpidament, i van córrer cap al pati principal del tekke a sumar-se a la batussa.

En percebre que en el pati estava a punt d’esclatar una batalla campal, el comandant dels soldats àrabs va decidir, fent més cas al seu instint militar que no a les advertències del governador, ordenar a la tropa que es preparés per combatre.

En aquell mateix moment es va alçar des d’alguna banda la veu del xeic Hamdullah.

–Siguin benvinguts, ens honra la seva visita –va anunciar.

Els acòlits, que pensaven que el seu xeic estava dormint i potser malalt, van parar en sec i van abaixar les armes en escoltar la seva veu. El xeic també va adreçar-se breument als soldats del Cinquè Exèrcit en àrab. Estava recitant els versicles de la sura d’Al-Hujurat (‘Les habitacions privades’) de l’Alcorà que venien a dir «Tots els creients són germans». Encara que en aquell moment molts no van entendre ben bé el significat d’aquestes paraules, el candor exhibit pel xeic i la dolçor del seu àrab van convèncer tots els presents que era fútil lluitar i bregar.

Mentrestant, alguns dels bombers més diligents seguien desinfectant les alcoves amb llisol. Alguns afirmen que en realitat el que va enutjar de veritat al xeic Hamdullah no fou que el seu germanastre hagués sigut arrestat com a sospitós de l’assassinat del Bonkowski Paixà (el xeic creia sincerament que el Ramiz seria absolt de tota culpabilitat), sinó que, tot i les seves paraules conciliadores que havien apaivagat els seus acòlits, aquells bombers trenquessin sense cap mirament el pany de la cambra que contenia el tresor més preuat del tekke –la seva llana– i ho deixessin tot banyat de líquid amb llisol d’olor nauseabunda.

Aquells fets –que els funcionaris impregnessin de llisol el kenz-i mahfi (‘tresor ocult’, un concepte procedent d’un dels hadits més coneguts)–38 eren una transgressió tan inacceptable, una falta de respecte tan brutal, que en rebre tal notícia alguns dels ancians més venerables de l’illa arrufaven les celles com si els haguessin explicat una mentida calumniosa, asseverant que allò era impossible. El governador també va donar corda a la idea que no havia succeït tal cosa per por que empitjorés la situació. Però altres pensaven que el tekke havia sigut insultat, que el temple sagrat havia sigut profanat amb llisol. Per altra banda, els periodistes rums més xafarders i els cònsols afirmaven just el contrari: que el governador no havia sigut prou dur amb el tekke, que la desinfecció hauria hagut de ser més exhaustiva. Rere aquestes asseveracions hi havia el testimoniatge d’un bomber vell.

Durant el procés de desinfecció, aquest bomber havia vist dos deixebles empestats que jeien en una alcova. Havia reconegut la gravetat de la seva situació pels bubons dels seus colls i les expressions delirants i folles de les seves cares, que estaven bullint de febre. Alguns cònsols també van recolzar-se en aquestes declaracions per exercir pressió sobre el governador, demanant-li que acordonés d’una vegada no només els tekkes sinó el barri sencer. Van bombardejar Istanbul amb telègrafs, però el governador, que era de l’opinió que això faria vessar la paciència del xeic Hamdullah i despertaria la seva ira, va decidir que la millor estratègia era la mateixa que havia emprat després del Motí del Vaixell dels Hajis: reprimir els rumors i esperar pacientment que desapareguessin. Una altra conclusió derivada de l’incident al tekke, en la qual tothom estava d’acord, era que ja no s’utilitzarien més com a força de quarantena els soldats àrabs del Cinquè Exèrcit de Damasc, que no parlaven ni turc ni minguerès.

Com a conseqüència, el governador i el doctor Nuri van pressionar el major perquè s’afanyés a formar una quadrilla, fins i tot un petit exèrcit, de soldats que només s’ocuparien de les tasques de quarantena. El major (recordem que d’acord amb una mesura ratificada durant la reunió de la delegació havia sigut nomenat comandant d’una petita força de quarantena), que tot i les dificultats dels darrers tres dies havia dut a terme una labor que a molts els ocuparia dues setmanes, havia aconseguit reclutar catorze «soldats». S’havia pres també la decisió d’instal·lar el quarter general d’aquesta companyia en una barraca de la guarnició militar, situada una mica més enllà del forn, que fins llavors havia sigut utilitzada com a magatzem i que aquell mateix matí s’havia començat a buidar. La cambra principal de l’oficina de reclutament de l’exèrcit, ubicada al port, també fou cedida temporalment a aquesta nova Divisió de Quarantena. Aquí col·locarien una taula on seuria el major per dur a terme el registre de voluntaris. El director de quarantenes Nikos havia mencionat que els illencs li tenien especial estimació a aquest simpàtic edifici construït pels venecians, assegurant que molts homes (fossin rums o musulmans) s’apuntarien com a voluntaris d’aquest exèrcit provisional amb la condició que se’ls proporcionés un petit salari i se’ls permetés tornar a casa seva a la nit.

–Tenint en compte que el quarter general està ubicat dins la guarnició militar, els soldats de la Divisió de Quarantena seran escollits entre els musulmans de l’illa, en compliment amb la tradició militar otomana –va dictar el governador amb gran decisió–. Seguint les petjades dels seus oncles i avis, Sa Majestat el sultà ha dut a terme totes les reformes que havia promès a les grans potències, encapçalades pels britànics i els francesos, per tal d’eliminar, amb gran esforç i determinació, totes les desigualtats existents entre cristians i musulmans, i a conseqüència d’això la població cristiana de l’Imperi otomà ha sobrepassat la musulmana pel que fa a l’educació, el nivell adquisitiu i els dots artesanals, com és el cas també de Minguer. Però una cosa en la qual no es va voler comprometre el nostre sultà de cara a les grans potències fou a admetre cristians en els rangs més baixos de l’exèrcit. I l’últim que ens interessa ara a nosaltres, que estem aquí reunits per solucionar el trencaclosques de com fer que la gent acati les prohibicions de quarantena, és posar-nos a discutir a crits com si estiguéssim bregant amb els cònsols.

22

El governador va convocar al seu despatx el redactor en cap de Neo Nisi –un dels dos diaris de l’illa que es publicaven en rum; el redactor en cap de l’altre, Adektos Akradi, estava tancat a la masmorra– i li va dictar paraula per paraula la notícia que publicarien sobre la desinfecció del tekke del xeic Hamdullah. Va convidar a cafè, nous i prunes seques a aquest periodista jove i idealista (que just el dia anterior havia passat per la presó, i el diari del qual havia proscrit diverses vegades), deixant-li anar la mentida supèrflua que aquests aliments havien sigut passats pel forn de buit –quelcom que, en tot cas, seria una mesura contra el còlera, no la pesta. Quan l’estava acomiadant a la porta va dirigir-li unes paraules amenaçadores mentre somreia, dient que aquells dies s’estava vivint una crisi gravíssima, una calamitat, que tant Istanbul com el món sencer estaven pendents de la situació, que la comesa de la redacció del diari era donar suport a l’estat, que ni li passés pel cap buscar-se problemes publicant asseveracions incorrectes.

L’endemà el secretari de comunicacions va dur-li al despatx l’edició de Neo Nisi que just acabava de sortir de la impremta. Un escrivà intèrpret va llegir en veu alta la notícia al paixà, que havia traduït curosament del rum al turc.

A la notícia s’havien afegit explícitament parts que el Sami Paixà havia estipulat que no es mencionessin «de cap de les maneres» –s’explicava, fent ús d’hipèrboles i perquè se n’assabentés l’illa sencera, com els bombers s’havien esbatussat ferotgement amb els dervixos del tekke brandint bastons, i com la cambra de llana on residia el tresor més sagrat del tekke havia sigut fumigada i impregnada d’una ferum horrible–. El paixà era conscient que els rumors generats per aquesta notícia es propagarien molt més entre la població musulmana. Els hocas xarlatans que beneïen amulets, els pobres que creien en ells, els joves immigrants cretencs propensos a enfurismar-se per qualsevol cosa, i potser la totalitat dels musulmans de l’illa (fins i tot els més «il·lustrats») es deixarien emportar per un remolí de sentiments antiquarantena i antigovernador.

Tenia un passat complicat amb el periodista que havia escrit la notícia, el Manolis. Hi havia hagut un període, tres o quatre anys abans, que l’intrèpid redactor havia intentat enfonsar el governador i la burocràcia otomana publicant una sèrie d’articles que tractaven sobre el lamentable estat dels carrers i altres problemes municipals, que criticaven la ignorància i ganduleria d’alguns funcionaris, i que acusaven les autoritats de corrupció. Arribats a cert punt el governador, al qual ja feia temps que se li havia exhaurit la paciència, però que havia intentat comportar-se de forma moderada perquè no el titllessin d’intolerant, envià intermediaris a la redacció del diari amb amenaces de clausura, i aconseguí així que el periodista rebaixés una mica el to.

Però un temps després, quan va iniciar-se de manera «planejada i sistemàtica» una nova onada de publicacions crítiques, aquest cop abordant el Motí del Vaixell dels Hajis, que incriminaven directament l’organització estatal de quarantenes, el governador paixà el tancà a la masmorra amb alguna excusa, però aviat es va veure obligat, sota pressions dels cònsols francès i britànic i els telègrafs provinents del Mabeyn, a posar-lo en llibertat.

El que ara rosegava per dins el governador era veure com tota la bona fe que havia mostrat de cara al Manolis després d’alliberar-lo de la presó havia sigut completament en va. Una vegada que s’havien creuat a l’hotel Splendid el paixà havia felicitat el Manolis pel seu article sobre el conflicte entre els carreters i els maleters del port, elogiant la consistència de les seves fonts d’informació, i havia proposat pagar-li una quantitat en metàl·lic dels diners del pressupost provincial per publicar el text en turc en el diari afiliat a la governació, Havadis-i Arkata. En una altra ocasió, quan tots dos van coincidir al restaurant Degustació, el paixà el va tractar amb respecte davant de tothom, el va fer asseure a la seva taula per convidar-lo a una sopa de llíssera amb ceba, proclamant públicament que el seu diari era el més excel·lent de tot el Llevant.

No obstant això, després d’aquesta nova afronta, el governador va decidir ficar l’ingrat Manolis a la masmorra, injectar-li una bona dosi de cel·la freda i humida, i intentar esbrinar qui hi havia realment darrere d’aquesta notícia, així com dels articles sobre el Vaixell dels Hajis. Els policies de paisà als quals havia ordenat arrestar el Manolis no el van trobar a casa seva al barri de Hora ni a la redacció del diari, on confiscaren totes les còpies, sinó al pati del domicili del seu tiet, on s’amagava llegint un llibre (el Leviatan, de Hobbes), i el van dur immediatament a la masmorra. El governador, que al final havia sentit una mica de pena pel periodista, va demanar que l’instal·lessin a la banda oest de la presó, més tranquil·la i segura, i més allunyada de l’epidèmia.

Aquell vespre, després de presentar-se a casa de la Marika i fer l’amor de forma més rutinària que no passional, el governador paixà va parar l’orella a una nova ronda de xafarderies i rumors. Aquest cop la Marika va començar amb els més inversemblants:

–Els nens rums i musulmans que s’han quedat orfes després que els seus pares morissin de pesta han format una quadrilla. Enmig de la nit truquen a les portes de gent innocent i benintencionada demanant menjar. Les persones que actuïn amb bon cor i donin menjar als nens seran immunes a la pesta.

–Alguna cosa m’havien comentat sobre uns nens, però no havia sentit a dir que truquessin a les portes! –va dir el governador.

–La pesta no afecta aquests nens. No es van posar malalts ni havent estat als braços i les faldes dels seus difunts pares.

–I què se n’ha fet d’aquell home del sac que vas veure una nit des de la finestra, el que es passeja pel carrer deixant carronyes de rata per tot arreu? L’ha vist algú més?

–Estimat paixà, és cert que jo vaig veure aquell dimoni, però seguint els seus consells, ja no crec que tal persona existeixi. En qualsevol cas, després que apareguessin pels carrers els desinfectadors emmascarats ja no se senten al·lusions al respecte.

–Mira, deu ser que els nostres bombers han espantat al tepegöz aquest!

–Una cosa que el posarà trist és que cada cop hi ha més gent que creu que la malaltia va arribar a bord del vaixell que dugué la filla del sultà.

–I segur que tu també et creus aquesta barbaritat perquè em vols amargar –va dir el Sami Paixà fent gala d’una susceptibilitat que el va agafar desprevingut a ell mateix.

–Estimat paixà, en la seva opinió, una persona es pot enganyar fins a creure en quelcom que no és cert?

–M’estàs dient que sincerament et creus aquesta mentida?

–És el que creu tothom!

–Perquè l’únic que volen és fastiguejar! –va exclamar el paixà–. Sa Majestat el sultà feu girar cua el seu propi vaixell que anava cap a la Xina per dur-nos el seu doctor de quarantenes més respectat i així salvar quantes més vides millor, i ara resultarà que la malaltia l’ha portada ell! Tot això són bajanades que s’inventen els separatistes grecs perquè volen danyar la imatge de Sa Majestat i l’estat otomà. No deixis que aquesta gent et renti el cervell!

–Perdoni’m, estimat paixà… Hi ha altres persones que diuen que els que van dur aquí l’epidèmia foren els hajis amotinats que van escapar-se de la quarantena.

–Allò va ser fa tres anys, i el que tenien era còlera, no pesta! –va dir el paixà.

–Paixà, es comenta també que els secretaris municipals estan ensarronant els comerciants dient-los que a canvi de cinc lires daurades rebran immediatament un permís especial per a reobrir les seves tendes.

–Una colla de canalles!

–Diuen que al barri de Kofunya uns nens han vist com gent entrava il·legalment dins de cases buidades. Els seus pares ho han notificat a les autoritats municipals, però sembla que no ha comparegut cap funcionari, ni policia, ni guàrdia, ni ningú.

–Vindrien… per què no haurien de venir?

–Segons alguns rumors, els funcionaris i els policies negligeixen la seva feina perquè tenen por de la mort… hi ha una manca de disciplina generalitzada.

–Què més?

–Diuen que en realitat haurien de venir molts més vaixells a emportar-se la gent que vol escapar, però que vostès no ho volen permetre.

–Per què no hauríem de permetre-ho?

–Perquè així la malaltia es propagarà més i els rums no voldran seguir vivint aquí… També he sentit que un parell de persones deien que al nord de l’illa, a la zona de Kefeli, estan desembarcant soldats anglesos i francesos.

–Quina ximpleria! Si vinguessin, desembarcarien aquí i no pas al nord.

–Què vol dir, benvolgut paixà?

–Avui han mort set persones! –va interrompre el governador.

–Paixà, el soci principal del meu germà ha sigut incapaç de trobar un bitllet per al Bagdad, el vaixell de Messageries, ni per al següent, el Persèpolis. Ell el té a vostè en alta estima, l’admira sincerament. També és una persona molt orgullosa, i mai no hauria acudit a mi si no fos una qüestió de vida o mort.

–Ja veurem. Em pregunto si realment vindrà el vaixell de xemeneia vermella de Pantaleon… Les agències, tan garrepes com sempre, han estat venent dos o tres bitllets per a cada seient, i malgrat tot no els he dit res.

–Hi ha un altre rumor molt estès que no he volgut dir-li perquè sé que s’enrabiarà de valent. Existeix la possibilitat que no sigui un rumor.

–Digue’m!

–Quan els bombers estaven desinfectant el tekke del xeic Hamdullah, esclatà una baralla entre ells i els dervixos. Això ha convençut molts rums que els sectaris dels tekkes no respectaran la quarantena i no es frenarà l’epidèmia, i que el millor és marxar de l’illa com més aviat millor. Estimat paixà, si aquesta illa es queda sense rums deixarà de ser la mateixa illa… Igual que tampoc ho seria sense musulmans!

–Certament –va dir el governador–. Però tu no et preocupis, nosaltres ja ens ocuparem d’aquest xeic. En realitat, és una persona de bon temperament amb la qual es pot raonar.

L’endemà al matí, quan marcava sobre el mapa epidemiològic les cases de set nous morts i els possibles llocs contagiats de microbis amb el doctor Nuri i el doctor Ilias, el governador va parlar amb una gran determinació.

–Mentre a Istanbul segueixin aviciant i protegint el xeic Hamdullah, ens resultarà molt difícil implementar una quarantena sòlida i garantir que els musulmans es prenguin seriosament les prohibicions –va dir–. I a mesura que els musulmans transgredeixin més i més la quarantena, els cristians s’aniran sumant a aquesta displicència, i la pesta ens anirà massacrant i consumint lentament durant anys, com està passant a l’Índia. Benvolgut doctor, vostè com explica el fet que de sobte sembla que tothom ens dona l’esquena, que tot està perdut?

El doctor Nuri va dir que en realitat el primer dia de quarantena havia transcorregut bé, i que no hi havia hagut altercats seriosos. L’única excepció –un fet lamentable, però inevitable– havia sigut la detenció del propietari d’una gran pallissa que subministrava palla a la majoria dels carreters de la ciutat. Després que l’aprenent que treballava amb l’home morís havent bregat durament contra la pesta, entre dolors i crits, i davant de les llàgrimes de tots els presents, els doctors havien pres la decisió de cremar la pallissa, perquè desinfectar-la no seria suficient. Quan va arribar el carro que s’emportaria els objectes als fossars d’incineració, el propietari del local, enfollit d’ira, s’estirà sobre les bales de palla i altres béns contaminats i intentà immolar-se amb foc –i gairebé ho aconseguí–. Després atacà els funcionaris per transmetre’ls la malaltia, raó per la qual fou arrestat.

Segons el governador, la qüestió essencial era com aconseguir que la gent se «subordinés» a les prohibicions de quarantena. El Ramiz, el germanastre del xeic, seria jutjat aquella tarda.

–Quan finalment els pengem a ell i els seus dos sequaços sanguinaris al bell mig de la plaça de la Província, a tothom li quedarà clar qui posseeix essencialment el poder en aquesta illa, fins i tot els més impertinents i consentits.

–Nosaltres no som cònsols, i no tenim per què arribar a conclusions sobre si l’estat es comporta de forma equitativa de cara als cristians o als musulmans! –va dir el director de quarantenes Nikos–. Però recordem que a la nostra simpàtica illa ningú no ha sigut mai executat a la plaça de la Província de manera exemplar, com a Europa, i si bé estem segurs que una cosa així intimidaria un grapat de nens trapelles, no sé jo si a la llarga beneficiaria la nostra quarantena.

–No servirà de res, Excel·lentíssim governador paixà – va dir el doctor Ilias–. El Bonkowski Paixà sempre deia que tancar homes a la masmorra, fuetejar-los i penjar-los, no només invalida els esforços de quarantena, sinó que és l’antítesi d’una conducta moderna i europea.

–Vostè, que a penes s’atreveix a sortir de la guarnició de la por que té, com pot defensar aquests fanàtics, aquests criminals que l’estan amenaçant?

–Ah, benvolgut paixà, tant de bo pogués estar segur que són ells els que m’estan amenaçant…!

–Doncs jo n’estic segur. I també estic segur que si a algú de nosaltres li passa alguna cosa, també serà obra del Ramiz i els seus homes.

–Les injustícies i les acusacions sense fonaments l’únic que faran serà inflar la rebel·lia i insubordinació de la gent! – va dir el director de quarantenes.

–Em meravella que a aquest bandoler malcriat i impudent li hagin sortit de sobte tants simpatitzants, només pel fet que és germà d’un xeic –va dir el governador, buscant els ulls del major.

Però el major no va gosar dir res. Quan una hora després el Damat Doctor es va quedar sol amb el governador al seu despatx, va anar directament al gra.

–Vostè sap que Sa Majestat el sultà em va enviar a l’illa no només per a encapçalar els esforços de quarantena, sinó també per a descobrir l’assassí del Bonkowsi Paixà.

–Certament.

–En la meva humil opinió, i parlant com a cap de la comissió investigadora, no s’han trobat proves que demostrin la culpabilitat del Ramiz. En la franja de temps entre el moment en què el Bonkowski Paixà va sortir per la porta posterior de l’oficina de telègrafs i el moment en què fou trobat el seu cadàver a la plaça de Hrisopolitissa, múltiples testimonis asseveren que el Ramiz primer va estar rondant pel pati situat rere el moll dels pescadors, després va ser afaitat a la barberia del Panayot i finalment va ser vist petant la xerrada amb els seus amics al jardí del club de l’hotel Levant.

–Per què creu que una persona que generalment prefereix mantenir-se a l’ombra com el Ramiz voldria deixar-se veure en els llocs més concorreguts i coneguts de l’illa quan el Bonkowski Paixà estava sent assassinat? Sembla que qui s’ha afanyat a saltar a conclusions és vostè –va dir el governador amb un somriure cínic–. Ja veurà que un cop s’hagi muntat el cadafal amb forca a la plaça de la Província ningú gosarà prendre’s a la lleugera la quarantena!

23

Cada vegada que el governador portava a col·lació el tema del Ramiz, el major escoltava amb atenció les seves paraules, però callava, no fos cas que revelés els seus sentiments. Havia començat a sentir interès per la Zeynep, l’exparella del Ramiz, influït pel que li explicava sa mare cada vegada que la visitava. Escoltant les seves paraules elogioses, el que més curiositat li suscitava al principi era el temperament obstinat de la Zeynep, i el fet que hagués trencat el seu compromís amb el Ramiz.

El pare de la Zeynep, el guàrdia de la presó, ja havia negociat i acordat unes arres amb el Ramiz, no havia perdut ni un segon a compartir una part d’aquests diners amb els seus dos fills, i havia arranjat tots els detalls del casament (incloent-hi la planificació de la cerimònia nupcial). Però llavors morí sobtadament de pesta, i al cap de dos dies la Zeynep va decidir anul·lar la boda. Com que el candidat a nuvi, el Ramiz, era el germà –en realitat, germanastre– del xeic Hamdullah, líder del tekke més poderós de l’illa, la situació encara es podia agreujar més.

Segons la mare del major, potser el que volia la Zeynep era casar-se amb algú altre com més aviat millor per marxar de l’illa i així deixar enrere aquesta tensa situació. Quan va comparèixer el seu fill, tan eixerit i formós però a la vegada tan moix i sol, la mare havia vist una clara oportunitat per a casar-lo.

Nosaltres també volem cedir una mica d’espai a aquesta història d’amor romàntic, probablement la més polèmica –i per això també la més estimada i a la vegada més exagerada i adulterada– de la història de Minguer. Quan abordem l’amor viscut entre el major i la Zeynep intentarem separar les parts «romàntiques» (és a dir, idealitzades) dels fets històrics. Perquè, desgraciadament, com més «romàntic» es presenti un relat històric, menys realista acabarà sent; i, com més «realista» sigui, menys romàntic semblarà.

La divergència d’opinions sobre la història d’amor comença amb les raons per les quals la Zeynep renuncià a casar-se amb el Ramiz. Segons el que explicà la mare del major al seu fill, la Zeynep havia trencat el seu compromís perquè havia descobert que el Ramiz tenia una altra dona (potser fins i tot dues) al poble de Nebiler, al nord de l’illa. El major realment voldria creure’s aquesta història, però les males llengües deien que, de fet, la Zeynep sabia que existia aquesta altra esposa des del primer moment, però no havia gosat oposar-se directament al casament per por de la reacció del seu pare i dels seus germans. En morir el seu pare va refugiar-se en aquesta excusa per renunciar al casament. També va influir el fet que el pare havia decidit donar els diners de les arres als dos germans bessons Hadid i Mecid, però ells en cap moment el compartiren amb la Zeynep. Tot plegat va enfurismar-la i va despertar dins seu la ferma determinació d’escapar de l’illa i anar a Istanbul, una ciutat que mai no havia visitat. Recordem que en aquella època era vist com una gran impudència que una noia musulmana de disset anys d’una ciutat provincial somiés aquest tipus de coses (i encara menys que s’atrevís a expressar-les), quelcom que aguditzà encara més l’interès del major.

Segons els simpatitzants del Ramiz, el veritable impulsor de la separació de la parella (que suposadament estaven bojament enamorats l’un de l’altre) fou el governador Sami Paixà, i per raons polítiques. La intenció del governador paixà era mostrar al xeic Hamdullah qui manava a l’illa. Volia donar una bona lliçó al Ramiz, fent ús del «carisma» i l’«autoritat» –en paraules d’un historiador home– del major per consolidar el seu propi poder polític.

L’Emine Hanım, la mare de la Zeynep, no vivia en el mateix barri que la mare del major, però s’havien fet amigues cinc anys abans. La Satiye Hanım coneixia la filla eixerida de l’Emine Hanım, la Zeynep, d’ençà que tenia dotze anys. Sempre havia sigut d’una gran bellesa… Tanmateix, li agradaria, la noia, al major? I el més important: seria un sentiment recíproc? Caldria veure-ho, perquè encara no s’havien conegut.

No obstant això, a la casa familiar de la Zeynep encara hi havia una atmosfera de dol, i a la ciutat, d’epidèmia (encara que fos lleugera); potser no era el millor moment per plantejar directament el tema del casament a l’Emine i discutir si el major seria o no un nuvi apropiat. Per això la Satiye, la mare del major, va concloure que la millor manera de prosseguir amb el pla era que el seu fill es deixés caure per la casa del difunt per donar el seu condol, encara que ja fos massa tard per a aquesta mena de visites. L’Emine Hanım creia que l’única forma que tenia la noia de salvar el seu propi honor i el de la família era marxar de l’illa. Ella fou la primera que articulà, abans que la seva filla s’ho plantegés, la possibilitat que escapés a Istanbul i que es casés amb aquest oficial condecorat i formós, aquest heroi de la guerra grecoturca enviat pel sultà, una idea que va regirar el cap de la Zeynep.

Però el Ramiz realment estava enamorat perdudament de la Zeynep, i el major ho sabia, raó per la qual sentia un cert neguit quan es dirigia a casa de la Zeynep vestit amb l’imponent uniforme d’oficial otomà. No era la primera vegada que el major visitava una núvia potencial per insistència de la seva mare. Quan ell acabava de graduar-se de l’acadèmia militar, la Satiye Hanım havia organitzat una trobada amb la noia d’una família a la qual es referia com «els nostres parents de l’illa» i que vivia al barri de Vefa, en una casa de fusta que queia a trossos. La noia no era particularment agraciada. En una de les parets hi havia emmarcat un paisatge del mar (un fet no gaire habitual a les cases d’Istanbul), que per alguna raó se li havia quedat gravat a la ment.

La casa familiar de la Zeynep estava situada a la part occidental de Bayırlar, una mica més enllà del cementiri musulmà. El major va recordar com en la seva infància hi havia disputes territorials entre la colla de nens d’aquest barri i els d’Arpara, on vivia ell. Es llançaven pedres i figons verds com a projectils amb tiradors casolans, i de tant en tant agafaven pals i s’esbatussaven cos a cos com si estiguessin en una guerra de trinxeres. De vegades també es declaraven treves i es formaven aliances musulmanes amb els nens d’aquest barri per tal de dur a terme incursions en els barris ortodoxos de Hora i Aya Triada, situats a l’altra banda del rierol d’Arkaz, els quals saquejaven i robaven cireres i prunes dels jardins. Quan arribava l’hivern i travessar el rierol resultava més complicat, tothom es quedava als carrers del seu propi barri.

El major va contemplar el seguici de gent d’una processó funerària que pujava pel pendent en direcció al cementiri. Era un grup de quinze o vint homes que avançaven en silenci. La meitat eren adults que duien fesos, l’altra meitat eren nens, i també els seguia un gos. Va veure un infant a la porta del pati d’una casa que plorava tot sol i en silenci, com si s’avergonyís d’haver fet una malifeta. Va fixar la mirada en els rostres esfereïts i circumspectes que vigilaven el carrer des de darrere dels murs del pati. Era com si el prospecte de casar-se amb una noia eixerida l’estigués salvaguardant del pànic.

Havia tramat un pla senzill amb la seva mare. Quan la campana de so enllaunat de l’església de Hagia Triada toqués les dotze del migdia, el major enfilaria pendent amunt, tal com havien decidit.

Sa mare, que en aquell moment estaria asseguda amb la Zeynep i l’Emine a la sala d’estar, obriria la finestreta del mirador i diria «Quina calor que fa!», fingiria sorpresa en veure el seu fill passar per sota i cridaria a mare i filla perquè vinguessin a saludar-lo. A continuació, el convidaria a pujar amb total naturalitat. Aquest era el pla.

El major s’havia convençut que, per orgull, no se li encongiria el cor si el rebutjaven. Vestia el seu uniforme de botons xapats d’or, que solia impressionar a les noies, i duia la seva medalla i les insígnies. Tot i voler sentir-se segur de si mateix, es va sorprendre en notar que se li accelerava el cor mentre s’acostava a casa de la Zeynep. Allà estava sa mare, dempeus al mirador on donava el sol. En veure’l a sota, va dirigir-se a algú de l’interior. El major va alentir la seva marxa.

Llavors es va obrir porta i el major va observar-ne l’interior amb una cara expectant –anhelava veure la bella Zeynep.

Però el va rebre un nen petit. El va acompanyar al primer pis, on la seva mare i la mare de la Zeynep, l’Emine Hanım, seien en un sofà. L’Emine Hanım va plorar una miqueta en veure’l. Després de recompondre’s, va exclamar «què bé que t’escau l’uniforme d’oficial, Déu meu!». Van xerrar una estona sobre rates. Deu dies abans les dones s’havien llevat un matí i havien vist que el camí que baixava al barri de sota estava tan ple de rates mortes que era intransitable. La mare de la Zeynep va explicar bestieses que el major mai no s’havia cregut (i, per influència seva, tampoc sa mare), com si estigués convençuda de la seva versemblança: la pesta la duia cada vespre un mossèn que provenia dels barris cristians, d’ulls injectats en sang, una capa negra i una barbeta fosca. Sense que ningú el veiés, escampava pels carrers i els patis dels musulmans rates mortes que duia en un cistell, i enllardava d’una pasta empestada les fonts, les parets i els poms de les portes. Un dels nens del barri de Kadirler una nit s’havia topat amb ell i havia descobert que en realitat era un tepegöz, i havia quedat tan espantat que durant dos dies tan sols va poder balbucejar. L’Emine Hanım també els va explicar que si aconseguies un amulet beneït pel xeic Hamdullah Efendi i l’alçaves en direcció a aquest tepegöz demoníac, tornava per on havia vingut sense escampar més rates de la seva cistella.

La Zeynep no era a casa. El major, d’aspecte taciturn, va observar per la finestra el mar color lapislàtzuli, les últimes cases situades en els límits de la ciutat d’Arkaz i els terrenys d’oliveres disperses, com si fos un nen que s’havia avorrit de la conversa dels grans. De tanta expectació, se sentia tan assedegat com un malalt d’un hospital de campanya.

–Si baixes, el Beşir et donarà un got d’aigua –va dir la seva mare, que tenia ben calades les expressions facials del seu fill.

El major va baixar per les escales i va entrar a la fosca cuina adjacent a l’estable caminant pel terra pedregós.

Just en el moment en què pensava que la foscor de la cuina li impediria trobar la gerra d’aigua i un vas, de sobte es va encendre i apagar una làmpada de gas. En aquesta breu respiració de llum una dona, una ombra, va xiuxiuejar en minguerès: «Akva nukaru!» (‘L’aigua és allà!’).

Però qui va treure la tapa de fusta de la gerra i va donar-li aigua va ser el Beşir. El major se la va beure, malgrat que tenia gust de pols, i no va ser fins que va tornar al primer pis i va detectar una expressió estranya en el rostre de sa mare que es va adonar que la persona amb qui havia interactuat a la cuina era la Zeynep. Aviat es trobà pensant en la seva bellesa. Però ella no va pujar a dalt a seure amb ells en cap moment.

En les cartes de la Pakize Sultan no apareix res més pel que fa al primer encontre dels dos enamorats. Nosaltres creiem que aquesta és la «versió» més certa històricament. La idea que la parella va conversar una llarga estona en minguerès és un mite fabricat més endavant, en part pel mateix major. La historiografia estatal, els llibres de text escolars i les publicacions extremadament nacionalistes de dreta influïdes pel populisme de Hitler i Mussolini durant la dècada dels anys trenta també van alimentar i promoure aquesta mena de fal·làcies. Al contrari del que asseveren alguns, per desgràcia l’any 1901 la llengua mingueresa no estava prou desenvolupada per possibilitar les frases i expressions complexes que suposadament van intercanviar («tant de bo ens haguéssim trobat abans!» i «rebategem totes les coses amb el llenguatge de la nostra infància», entre d’altres).

A més, en aquella època, si un oficial otomà assignat a una província volia impressionar una noia local, no s’hi dirigiria amb la llengua autòctona, sinó al contrari, faria gala del turc que representava la seva exitosa carrera militar. El mateix podria dir-se de la Zeynep. Les paraules minguereses que va utilitzar (akva nukaru) les pronuncià de manera espontània, per instint. Akva (‘aigua’) és una de les paraules més boniques i antigues del minguerès, i que ha arribat (per descomptat a través del llatí) a totes les llengües occidentals.

24

Igual que en tots els altres territoris de l’imperi, a l’illa de Minguer els litigis entre ciutadans de països estrangers eren processats en els consolats. Per exemple, la denúncia d’impagament presentada pel propietari de la llibreria Medit, el ciutadà francès Monsieur Marcel, contra un ciutadà britànic (el cònsol Monsieur George) va ser duta a judici al consolat francès, ja que el querellant era francès. Els litigis entre ciutadans de països estrangers i ciutadans otomans es processaven en jutjats otomans, però els cònsols podien exercir d’intèrprets o d’interventors. Els únics litigis en què el governador paixà podia exercir la seva influència i garantir el desenllaç concret que desitjava, un poder que li agradava exhibir, eren aquells plets entre ciutadans musulmans que tractaven sobre deutes, propietats i agressions menors, i en els quals expressava obertament les seves opinions davant del jutge.

Els litigis entre ciutadans de l’Imperi otomà sobre assumptes més seriosos (assassinats o segrestos de noies) solien repercutir en els diaris d’Istanbul; i conseqüentment Abdülhamit, sempre tan obsessionat a tenir-ho tot sota el seu control directe, ordenava que el judici es traslladés als tribunals imperials de la capital otomana. Tres anys abans el judici al bandoler Nadir, acusat de matar dues persones durant el segrest d’una noia rum, havia causat un gran rebombori a Istanbul gràcies no només als esforços dels cònsols de l’illa, sinó també als dels ambaixadors de la capital. Aquest judici fou vist per alguns com una bona oportunitat per demostrar que, si bé els otomans havien dut a terme diverses reformes sobre el paper, encara seguien estancats en el mateix sistema despòtic i antiquat de sempre. Sense que el governador pogués fer res al respecte, el bandoler fou traslladat a Istanbul i executat discretament a la forca en la tèrbola presó de les barraques militars de Selimiye. Un altre cas que havia cridat l’atenció d’Istanbul i el judici del qual també fou traslladat fou el de Ramos Terzakis, un contrabandista aviciat i tossut que fou enxampat (gràcies a unes informacions proporcionades per l’arqueòleg Selim Sahir) intentant extreure del territori otomà una estàtua de Venus fent ús de documents falsificats que asseveraven que era un oficial consular, quan en realitat era un mer ciutadà otomà. (Al final Abdülhamit no només perdonà el contrabandista, sinó que el va recompensar amb or i va atorgar-li una insígnia en tercer grau de l’orde de Mecidiye, com solia fer amb antics enemics que pensava que podia temptar per convertir-los en informants al seu servei.)

No obstant això, tot i que els diaris d’Istanbul s’havien fet un ressò important de la mort del Bonkowski Paixà, Abdülhamit no havia ordenat que el judici s’hagués de dur a terme a Dersaadet (la capital). El governador paixà havia conclòs que aquest silenci del sultà es devia a la situació de quarantena: probablement tenia por d’infectar de pesta les embarcacions militars. Havent dictaminat que Abdülhamit volia que els responsables fossin castigats a la quieta i deixar enrere l’assumpte al més aviat possible, el governador va convocar al seu despatx el magistrat superior per comunicar-li que el desig de Sa Majestat el sultà era que els tres sospitosos fossin jutjats i castigats amb la pena de mort sense necessitat d’esperar l’informe definitiu de la comissió investigadora.

Tot seguit, aquella mateixa tarda, el Ramiz i els seus homes foren traslladats, amb un carro blindat proporcionat per l’exèrcit, a la seu de la governació i encarcerats al calabós del soterrani. Després de fer-los esperar dues hores en aquesta cel·la fosca i pudent foren duts als jutjats. El tarannà dignificat i orgullós del Ramiz, que en cap moment havia confessat la seva responsabilitat en el crim que se li imputava tot i les tortures que havia sofert durant els interrogatoris (una impavidesa ben poc habitual), va despertar cert respecte al jutge que havia sigut assignat per Istanbul dos mesos abans, a la vegada que també el va irritar. A diferència de tants altres, les tortures no havien enlletgit gens el formós Ramiz, alt i d’ulls verds.

La fiscalia va recórrer a antics dossiers redactats per espies i detectius del servei d’intel·ligència on s’amuntegaven els crims que el Ramiz havia anat perpetrant contra l’Imperi otomà i el governador al llarg dels anys. Les relacions que havia establert el Ramiz amb els habitants dels pobles septentrionals enutjats pel Motí del Vaixell dels Hajis, diversos enfrontaments que havia tingut amb gendarmes i el suport que havia proporcionat al bandoler Memo en els seus atacs a pobles rums (i a qui el governador també donava suport clandestinament), tot fou documentat i presentat com a evidència que el Ramiz tenia la motivació i el temperament necessaris per assassinar el Bonkowski Paixà; i no es va prendre en consideració com a prova d’innocència que durant els fets hagués sigut vist clarament en públic per diversos testimonis. La fiscalia asseverà que els homes del Ramiz havien sigut alertats de la possible arribada del famós químic als barris on hi havia més presència de tekkes i hocas que distribuïen papers beneïts, així com als carrers circumdants. El motiu del Ramiz per voler cometre aquest assassinat era el seu desig de sabotejar la inevitable quarantena i incitar l’agreujament dels conflictes socials i religiosos de l’illa. La finalitat de tot plegat era forçar les potències occidentals a intervenir a Minguer i arrabassar-li a l’imperi otomà la província, com havia passat a Creta. El Ramiz, que de fet donava suport als guerrillers musulmans que oprimien els pobles rums precisament amb l’objectiu contrari, ni tan sols es va dignar a donar rèplica a tals acusacions.

–Totes aquestes calúmnies i tortures a les quals he estat subjecte no tenen a veure amb la política –va dir quan li van demanar unes últimes paraules–. Soc víctima d’aquesta conjura perquè m’he interessat per una noia… Aquesta és una qüestió de gelosia i amor.

–Amb això es referia a la Zeynep! –va exclamar la Pakize Sultan quan el seu marit va relatar-li les paraules del Ramiz–. El major era al jutjat?

El Damat Nuri va explicar-li que el major havia estat present quan s’anuncià el veredicte, però que no se l’havia vist a la sala en el transcurs del judici. La Pakize Sultan seguia amb especial interès l’amor que sentia el major per la Zeynep. Les declaracions del Ramiz els havien deixat molt sorpresos. La imatge que tothom havia pintat d’ell era la d’un gamberro i malfactor sense sentiments.

Marit i muller discutiren a la seva habitació el que s’estava duent a terme en relació amb la cerca de l’assassí del Bonkowski Paixà. Els funcionaris que havien sigut assignats a la comissió investigadora centraven els seus escorcolls – sota pressions del governador– al cercle del Ramiz, els membres dels tekkes dels Terkapçi i Halifiye i els comerciants que entraven i sortien d’aquests tekkes. Fins ara no havien sigut capaços de trobar cap prova conclusiva.

El Damat Doctor opinava que els prejudicis polítics del governador li estaven ennuvolant el seny i l’impedien considerar altres possibilitats. Tampoc tenia gens d’interès pels detalls i les realitats palpables –i per això mateix cometia un error metodològic–. Segons el Damat Doctor Nuri Paixà, si aplicàvem el raonament analític tan polititzat del governador, la persona que havia ordenat l’assassinat del Bonkowski Paixà bé podria haver sigut el cònsol Leonidis, que volia que empitjorés l’epidèmia! O hi podria haver qualsevol altre cònsol darrere el crim, algú que havia anticipat astutament que tothom assenyalaria individus com el Ramiz.

En aquells dies la Pakize Sultan i el seu marit van debatre molt l’assassinat del Bonkowsi Paixà per intentar resoldre’l fent ús de la raó, com si fossin els protagonistes de les novel·les detectivesques que tant agradaven a Abdülhamit. Però de vegades la Pakize Sultan es deixava arrossegar massa per la ira que sentia pel seu oncle i se subordinava a una irracionalitat sentimental poc pròpia de Sherlock Holmes: abandonant la lògica, arribava a la conclusió brusca i radical que l’artífex del crim era ni més ni menys que el maliciós sultà. En una ocasió va professar obertament al seu marit que li semblava absurd i denigrant que es negués a acceptar aquesta realitat i preferís seguir recreant-se en la fantasia d’exercir de detectiu per al seu oncle.

–Em meravella, ho confesso, que vostè encara sigui incapaç d’entendre que sempre és ell qui mou els fils –va dir–. I que ara culpa els altres, com feu amb l’assassinat del Mithat Paixà. És vostè una persona molt ingènua, realment…

Sentint-se dolgut i abatut per primer cop des que s’havien casat –fins ara la seva dona no havia adoptat mai aquest to–, el doctor Nuri va obrir la porta i va marxar de l’habitació. Quan estava absort en els seus pensaments li agradava perdre’s pels carrers, parar l’orella al silenci insòlit de la ciutat, sondejar els estralls de la malaltia i els senyals de l’epidèmia, i descobrir les solucions que havien trobat les persones per sobreviure al calvari. A hores d’ara era evident, inclús en el murmuri dels arbres sacsejats per la brisa, que tothom tenia por. Algunes portes dels patis de les cases havien sigut tancades fermament, però en passejar pel costat i veure les finestres obertes del primer pis sentia la presència de la gent a l’interior. Pels carrers circulava una pesada atmosfera, fins i tot podria dir-se que un esperit, on les sensacions suscitades per la propagació de l’epidèmia es mesclaven amb les accions de l’assassí. El doctor Nuri va veure que en alguns patis els veïns havien tret a l’exterior bateries de cuina, baguls de viatge i vaixelles; en un d’ells, va observar un pare i un fill immersos en unes labors atrafegades de reparació i fusteria. Va pensar que devien ser preparacions per a un possible agreujament de l’epidèmia, o potser planejaven tancar-se dins la casa tapiant la porta amb claus. Fixant-se en els objectes més ordinaris –politges de pous, picaportes, làmpades de gas, una estora que havia sigut abandonada sota el sol–, el doctor Nuri intentava discernir alguna dimensió de la malaltia i l’epidèmia que, de tan òbvia, ningú s’hi havia fixat.

Sentia que resoldre el crim i frenar l’epidèmia eren dues cares d’una mateixa moneda, un fet que voldria poder explicar al governador paixà. Però quan va visitar-lo novament al seu despatx aquell capvespre, només va ser capaç de preguntar-li el que més el pertorbava èticament del veredicte del jutge.

–Benvolgut paixà… realment creu que aquest home és el veritable assassí? I si està dient «sí, jo soc el responsable» perquè ha sigut incapaç de tolerar les dures interrogacions?

–Sap tan bé com jo, ja que tant a vostè com a mi ens han enviat els mateixos comunicats imperials, que Sa Majestat el sultà ens exigeix la condemna immediata de l’assassí, això no admet discussions! –va dir el governador paixà–. En part és per això que el van enviar aquí, és clar. Si en una província es comet un assassinat i la investigació s’allarga i es complica massa, Istanbul i el sultà s’hi acaben ficant i la governació es queda sense el dret a actuar. Temps ençà, si en una situació així, posem per cas, jo hagués declarat «estic buscant el criminal, però no el trobo!», aquestes paraules serien vistes com una confessió de la meva incompetència i la prova que he perdut completament el control de la província, i hauria sigut destituït a l’acte. Alguns dels sultans més antics potser fins i tot haurien interpretat tals declaracions com una mostra de rebel·lió per part meva, un senyal que estava posant-los a prova i protegint enemics, i m’haurien tallat el cap!

–Les coses ja no són així. Una de les idees essencials de les reformes del Tanzimat és que els ciutadans individuals, i no les comunitats, són els responsables de les seves accions. És principalment per això que Sa Majestat m’ha enviat aquí.

–En un afer tan important com aquest és l’estat qui ha de determinar el culpable –va dir el governador–. En cas contrari, les minories, que controlen aspectes menors de l’illa però gran part de l’activitat comercial, se n’aprofitaran. En tot cas, nosaltres hem trobat l’assassí. I ell ha admès clarament la seva culpabilitat.

–Sa il·lustre Majestat el sultà no vol que trobem el responsable de la mort del Bonkowski Paixà d’aquesta manera.

–Parla vostè com si tingués un coneixement especial sobre què desitja Sa Majestat… i com ho desitja.

–Així és –va dir el Damat Doctor–. El que desitja Sa Il·lustre Majestat és que trobem el veritable assassí del Bonkowski Paixà examinant minuciosament els detalls del crim i recorrent a l’evidència, com fa Sherlock Holmes. I no mitjançant tortures i pallisses.

–Qui és Sherlock Holmes?

–És un investigador anglès que soluciona els crims recol·lectant primer les proves que troba en el lloc on s’han perpetrat i després, a casa, traça vincles entre elles fent ús de la raó. Sa Majestat desitja que nosaltres resolguem aquest assassinat igual que fan els europeus, arribant a l’assassí seguint-li el rastre.

–Sa Il·lustre Majestat potser reconeix i respecta la destresa dels britànics, però no pensi que li fan gaire gràcia. Tingui també en compte això quan parli de lògica.

Voldríem afegir, per temptar la curiositat dels nostres lectors, que hi havia quelcom profètic en aquestes últimes paraules del governador.

25

A què es referia Abdülhamit amb l’expressió «com Sherlock Holmes»? El doctor Nuri havia sentit aquestes paraules per primer cop del mateix sultà, abans de casar-se. Per tal que la nostra narració s’entengui millor, fora bo que reparéssim en una faceta del sultà Abdülhamit que coneixen tots els acadèmics especialitzats en la història otomana de la segona meitat del segle XIX: el darrer gran sultà otomà era un gran amant de la novel·la negra. Tot i que a penes s’atrevia a sortir del palau de Yıldız, Abdülhamit estava subscrit als principals diaris i revistes internacionals, i intentava seguir de prop els nous llibres i idees que circulaven pel món. Els funcionaris de l’oficina de traducció que havia establert al Mabeyn traduïen directament pel sultà textos de caràcter polític, així com notícies i llibres que abordaven els darrers progressos en els àmbits de la medicina, l’enginyeria, la tecnologia i la ciència. Recentment, s’havien traduït tres llibres del francès: un volum sobre l’exèrcit rus, una biografia de Juli Cèsar i un estudi sobre malalties infeccioses. Però al que més temps dedicaven els funcionaris de l’oficina de traducció era a les novel·les detectivesques.

A vegades el sultà descobria un escriptor de novel·la negra i s’interessava per llegir tota la seva obra (Eugène Bertol-Graivil, Edgar Allan Poe o Maurice Leblanc), o bé rebia notícies del seu ambaixador a París, Münir Paixà, que s’acabava de publicar un nou llibre d’un escriptor que ja coneixia i apreciava (Émile Gaboriau, Ponson du Terrail), i l’enviava urgentment per correu (una altra tasca de l’ambaixador a París, que mencionà en les seves memòries, era comprar al sultà roba interior als grans magatzems Le Bon Marché). En arribar a Istanbul, els escrivans començaven a traduir-lo de seguida. El candidat a marit de la Hatice Sultan, l’estimada germana de la Pakize Sultan a la qual enviava les cartes, era un funcionari del Mabeyn que de tant en tant havia dut a terme aquesta mena de traduccions precipitades del francès, treballant amb pressa per deixar enllestida la novel·la que li seria llegida al sultà a la nit. El sultà també tenia traductors de l’anglès. Quan un dia al traductor al turc d’un text sobre Abdülhamit que havia sigut publicat a la revista Strand (on se l’acusava de «sultà roig», «tirànic», etc.) se li va ocórrer de manera instintiva traduir també el relat de Sherlock Holmes (El dit gros de l’enginyer) imprès en la part posterior de la mateixa pàgina, al sultà li va agradar molt la història i a partir de llavors va començar a seguir l’obra de l’escriptor Arthur Conan Doyle.

En temps de molta feina, quan els escrivans del Mabeyn no donaven l’abast, se sol·licitaven els serveis de traductors literaris professionals amb la mediació dels llibreters més famosos d’Istanbul. És així com alguns dels Joves Turcs,39 revolucionaris, intel·lectuals liberals i periodistes que més odiaven Abdülhamit acabaren traduint llibres pel sultà sense saber-ho. Crítics fervents del monarca, que acusaven el sultà de ser un dèspota que l’únic que sabia fer era prohibir-ho tot i empresonar a tothom, i estudiants de medicina armenis i rums que sabien francès i el titllaven de «sultà roig», dugueren a terme aquests encàrrecs, alguns d’ells sospitant qui era el veritable client, altres simplement suposant que estaven treballant pel llibreter armeni Karabet. A vegades Abdülhamit feia traduir el text íntegre de novel·les clàssiques com El comte de Montecristo o Els tres mosqueters, feia que un escrivà li llegís la traducció a la nit, i si considerava que en aquests llibres hi havia parts inacceptables, s’encarregava personalment de censurar algunes de les pàgines, o fins i tot el llibre sencer. Molt més endavant, després de la proclamació de la República de Turquia, aquestes traduccions foren publicades amb l’etiqueta «traduït per a Abdülhamit», sense incloure les parts que havien sigut censurades.

Com que els anys del sultanat d’Abdülhamit II coincidiren amb l’efervescència de les novel·les policials i detectivesques a França, que aviat es popularitzaren també a Anglaterra i foren traslladades a altres llengües guanyant-se lectors pel món sencer, no seria equívoc asseverar que els cinc-cents llibres traduïts per al sultà, avui dia part de la col·lecció de la Universitat d’Istanbul, constitueixen una petita biblioteca dels «primers anys de la novel·la negra».

Més de cent anys després, quan les autoritats polítiques de la República de Turquia començaren a elogiar Abdülhamit, batejar hospitals amb el seu nom i retratar-lo com un monarca autocràtic, però patriòtic, piadós i estimat pel poble, alguns historiadors admiradors d’aquest sultà van determinar les particularitats de la seva afició per la literatura negra investigant aquesta col·lecció de novel·les detectivesques. Al darrer gran sultà otomà (que, recordem, ocuparia el tron durant trenta-tres anys) no li agradava que en aquesta mena de llibres es donessin coincidències melodramàtiques (Els misteris de París, d’Eugène Sue) ni tampoc que s’incorporessin històries romàntiques barates que empenyien a un segon pla la narració policial i els exercicis de deducció (Xavier de Montépin). El que més plaer li donava era llegir com el detectiu protagonista, summament intel·ligent, col·laborava amb l’estat i la policia, examinava amb deteniment tota mena d’informes i proves, i finalment identificava perspicaçment el culpable i resolia el cas.

Abdülhamit no llegia aquestes novel·les pel seu compte. Algun membre veterà del palau o algun escrivà de bona veu que s’havia guanyat la confiança del sultà li llegia els llibres a les nits, ocult rere un paravent situat a certa distància del llit del monarca. Durant una temporada aquest «lector» havia sigut el modista en cap del palau, que s’encarregava de vestir-lo; més endavant, la tasca fou encarregada a altres paixàs del Mabeyn que eren considerats de fiar. Quan Abdülhamit notava que se li tancaven els ulls, alçava la veu dient «suficient» i una mica després es quedava adormit. O bé el lector palatí arribava a la conclusió, arran d’un llarg silenci des de l’altra banda del paravent, que Sa Majestat l’Il·lustríssim sultà ja no estava despert, tancava el llibre i marxava. Quan es concloïa una novel·la, l’escrivà enganxava una nota a l’última pàgina que indicava «llegit» –un mètode similar al de l’emperador xinès que marcava amb un segell de tinta vermella que deia «vist» cada paisatge pictòric que li havia agradat–. Perquè Abdülhamit tenia una memòria prodigiosa –com és habitual entre la gent rancorosa i paranoica–, i en una ocasió, quan un escrivà es disposava a recitar-li una novel·la que ja li havien llegit set anys abans, es va enfadar tant que primer el va fer fora del palau i després el va desterrar a Damasc.

Quan entrà al palau de Yıldız per entrevistar-se amb el sultà per primera vegada, el doctor Nuri ja coneixia la majoria d’aquestes històries. Mentre esperava a ser rebut pel monarca, escoltà novament que el marit prospectiu de la Hatice Sultan, la germana de la Pakize Sultan, deia que tant el professor Nicolle com el professor Chantemesse, dos francesos que impartien classes a l’Escola Imperial de Medicina, així com el Bonkowski Paixà, havien parlat d’ell amb grans alabances (cosa que el doctor Nuri havia pressuposat). Arran d’aquests elogis i amb el vistiplau del sultà, havia rebut l’autorització d’entrar a l’harem per examinar la dona anciana de l’exsultà Murat V, que per alguna raó era incapaç de recuperar-se d’una malaltia persistent; i, a partir del seu encontre amb la Pakize Sultan allà, i després d’una extensa avaluació del seu expedient i antecedents, s’havia decidit no només donar-li el permís de casar-se amb la noia, sinó que també l’encoratjaven a acceptar el casament. El sultà s’havia mantingut plenament informat en cada fase d’aquest procés, i li havien impressionat especialment la seva experiència, els seus coneixements de microbiologia i les seves pràctiques en els laboratoris.

El dia de la seva audiència amb Abdülhamit, el candidat a marit de la Hatice Sultan, que l’havia rebut al palau, li explicà curosament que al contrari del que solia pensar la gent, Sa Il·lustre Majestat accedia a veure’s amb poquíssimes persones, i que podia tenir esperant a la porta els grans visirs, els comandants militars i els ambaixadors dels estats més importants durant hores i hores, i que, per tant, havia de considerar com a gran afalac el temps que li dedicaria. Tot i això, al doctor Nuri el van fer esperar mig dia en una cambra del palau. L’havien informat que en algun moment algú se l’emportaria a les dependències de convidats, que Sa Majestat estava tan ocupat que no el podria rebre fins l’endemà i que el més avinent seria que passés la nit al palau. Si bé per una banda estava sospesant l’oportunitat de casar-se amb la Pakize Sultan, la filla d’un sultà, la ment del doctor Nuri tampoc descartava la possibilitat que en algun moment vindrien a arrestar-lo –ja que aquest era el destí de molts doctors joves que eren convocats i fets esperar en el palau de Yıldız–. Ningú (la seva mare, els seus familiars i els seus amics doctors) se sorprendria massa si, havent acudit al palau amb l’expectativa d’esposar la filla de l’anterior sultà, en comptes d’això fos detingut i empresonat.

De sobte, un secretari del Mabeyn va entrar a la sala d’espera i va comunicar-li que Sa Majestat rebria el doctor. Va pujar per un camí lleugerament costerós seguint el secretari geperut i va entrar en un edifici d’un sol pis. El doctor Nuri va observar pels voltants una multitud d’escrivans, ajudants i eunucs. Però en la cambra on es va entrevistar amb Sa Il·lustre Majestat el sultà només hi havia el Tahsin Paixà, el secretari en cap del Mabeyn.

Des d’un primer moment el jove doctor notà que mirar el sultà el cansava… o potser era un efecte de la por. Una part important del seu cervell no deixava de recordar-li que en aquell moment estava «en la presència de Sa Majestat l’Excel·lentíssim sultà, tan magnànim i elevat», era incapaç de pensar en cap altra cosa. Va saludar el sultà inclinant-se pràcticament fins a terra, va besar la seva mà menuda i esquàlida, però càlida. La cambra, recoberta de catifes i persianes de teixit gruixut i color nafta saturat, estava parcialment en la penombra. El Damat Doctor escoltava les paraules del sultà amb la ment en blanc, es repetia contínuament com d’important era «no fer cap pas en fals».

Abdülhamit va dir que estava molt content que la dona del seu germà i la seva neta s’haguessin recuperat, i que estava fins i tot més content que això hagués sigut possible gràcies als recursos proveïts pel laboratori de bacteriologia de Nişantaşı, i el satisfeia especialment que el pretext de la malaltia hagués «conduït» a quelcom més beneficiós. La Pakize Sultan més endavant li demanaria que li repetís aquest discurs. Perquè segons ella, el que demostraven aquestes paraules era que Abdülhamit volia assossegar la seva consciència arranjant el casament de la tercera filla captiva al palau del seu germà Murat V, cosa que deixava en evidència la poca culpabilitat que sentia per haver-los tingut empresonats en un palauet durant vint-i-cinc anys.

Un cop el sultà quedà satisfet amb la conformitat del doctor –no tenia cap queixa respecte a l’aixovar de les tres germanes, que estava sent exhibit al Mabeyn, o les altres preparacions de boda– va abordar una de les qüestions que més curiositat li despertaven plantejant al doctor Nuri una sèrie de preguntes detallades sobre l’organització de quarantenes del Hijaz. Com que aquest era un tema al qual el doctor Nuri havia consagrat cinc anys de la seva vida, va començar a relatar-li les seves experiències sense anar amb embuts. El doctor havia suposat que el sultà l’animava a ser sincer. Abdülhamit semblava estar fatigat i les seves mirades eren toves, però li estava prestant una atenció total i no amagava el seu interès. Això feu que el doctor Nuri es relaxés una mica; encara tenia el cor accelerat, però la por havia desaparegut. Seguint els seus instints, primer va explicar al sultà la corrupció sistemàtica dels capitans de vaixells britànics que transportaven hajis de l’Índia. A continuació va relatar, amb tota mena de detalls i sense mossegar-se la llengua, les dificultats a les quals s’enfrontava l’organització de quarantenes a l’hora d’enterrar els morts de còlera, mencionant, a més, que els albergs i les pensions que posaven a disposició dels hajis el xerif de la Meca i el seu clan eren problemàtics nius de malalties. Arribats a cert punt es va adonar que s’estava dirigint a Abdülhamit, l’home que fins ara havia considerat la raó de tots aquests mals, com si fos l’única persona del món capaç de solucionar-los. Quan anava a mencionar un parell de problemes més que requerien una solució urgent, el sultà el va interrompre:

–Tothom elogia la seva perícia i formidable ètica laboral! – va anunciar Abdülhamit, pilar i centre de l’univers, com si el jove doctor hagués sofert totes aquestes tribulacions tan sols per poder rebre al final tal magna alabança del monarca–. Ara digui’m tot el que sap sobre els microbis.

El doctor Nuri va afirmar que «totes les malalties s’originen en els microbis». Com que sabia que el sultà no havia escatimat diners convocant a Istanbul els millors especialistes internacionals en quarantena i còlera, i que s’enorgullia enormement d’haver establert el centre de bacteriologia de Nişantaşı, el doctor no va oblidar mencionar que aquesta institució era la més excelsa del seu tipus, superada només pels laboratoris de París. A manera de resposta el sultà va mig somriure amb un aire de jactància. El doctor Nuri va assegurar-li que «tots els estudiants de medicina» aprenien «moltíssim» dels doctors Chantemesse i Nicolle, els dos experts francesos que impartien classe allà. Com que sabia que tres dies abans Sa Majestat havia ordenat que li llegissin un llibre traduït del francès sobre malalties infeccioses (demanant que li repetissin alguns fragments diverses vegades) i que tenia un interès general per les ciències més punteres i els últims descobriments en el món de la medicina i la tecnologia, així és com va abordar el tema:

–Excel·lentíssim sultà, evidentment ara sabem que la clau per a vèncer malalties com la lepra, la febre groga o el còlera consisteix a erradicar els microbis, els bacteris… Però la bacteriologia –sentí que pronunciava aquesta paraula com un autèntic francès– ja no és suficient per plantar cara a les epidèmies. Ara els britànics han ideat una ciència nova i crucial que s’especialitza en les plagues i que anomenen «epidemiologia».

Havent-se assegurat –intercanviant mirades amb el Tahsin Paixà– que no estava dient res fora de to i que el sultà l’estava escoltant amb atenció i interès, el doctor Nuri va prosseguir explicant la invenció de la ciència epidemiològica quaranta-cinc anys abans durant una fatídica epidèmia de còlera a Londres. En el transcurs d’aquest brot, mentre tots els doctors es dedicaven a rondar pels carrers acordonant cases infectades i cremant les possessions dels morts, un d’ells optà per fer una cosa completament diferent: va tancar-se a una habitació i va marcar en un mapa de la ciutat totes les informacions que s’anaven recopilant.

–Gràcies a l’enginy d’aquest doctor, i observant els punts de color verd sobre el mapa, els administradors ben aviat van esbrinar que on s’havia propagat més el còlera era en les cases que estaven més a prop de les fonts municipals – va relatar amb gran entusiasme el doctor Nuri–. En fixar-se atentament en el mapa veieren que si bé en un carrer tots els veïns emmalaltien, als treballadors de la fàbrica de cerveses situada tan sols un carrer més amunt no els passava res. Els doctors investigaren el perquè d’aquesta incidència i descobriren que els empleats de la fàbrica no bevien l’aigua de la font municipal, sinó del subministrament exclusivament depurat per la seva pròpia fàbrica. I és així com s’assabentaren que l’origen del còlera no era el que havien pressuposat: no era l’ambient pudent i humit dels barris, o el sistema de clavegueram, ni tampoc els pous privats que tenia la gent a casa, sinó la xarxa d’aigua que abastia les fonts. És a dir, Excel·lència –va concloure el doctor–, que l’epidemiòleg no descobreix el secret de la propagació de la malaltia visitant pacients i tractant-los, sinó assegut en el seu escriptori observant el mapa, sense ni tan sols sortir del despatx!

–Com Sherlock Holmes! –va remarcar Abdülhamit (qui, recordem, no sortia mai del seu palau).

Evidentment aquesta expressió, que ocupa un lloc tan important en la nostra narració, fou pronunciada pel sultà otomà en un moment en què estava fortament influït per les novel·les policíaques que consumia. Es referia, essencialment, a l’investigador que solucionava un problema complicat assegut al seu escriptori, allunyat dels fets, fent ús de la raó.

Després que Sa Majestat pronunciés tals transcendents paraules, el Tashin Paixà, el secretari en cap del Mabeyn, va apropar-se al sultà i un escrivà va comunicar al doctor Nuri que l’audiència es donava per conclosa. Un final que dotà aquella última frase d’una significança especial. El doctor Nuri va sortir del saló caminant d’esquena mentre feia les mateixes reverències que quan havia entrat. La impressió considerable causada per l’encontre que acabava de viure l’acompanyaria un llarg temps.

A què es referia Abdülhamit amb l’expressió «com Sherlock Holmes»? Durant el tràfec de les preparacions nupcials i la boda, el Damat Nuri i la Pakize Sultan no havien trobat un moment per reflexionar sobre aquestes paraules tan impactants del sultà. Potser simplement havia volgut fer una brometa al seu tercer gendre, referint-se al fet que un dels traductors de novel·les del Mabeyn aviat contrauria matrimoni amb la Hatice, la germana gran de la Pakize Sultan, i per tant esdevindria el seu cunyat.

La frase «com Sherlock Holmes» repercutia sovint en la ment del Damat Doctor, especialment després que li encarreguessin la labor de frenar l’epidèmia d’Arkaz i descobrir el culpable de l’assassinat del químic en cap. Probablement Abdülhamit volia que trobessin l’assassí del seu estimat Bonkowski Paixà utilitzant la metodologia de Sherlock Holmes.

En múltiples ocasions el doctor Nuri es va veure obligat a discutir amb el governador paixà el significat intrínsec del concepte «com Sherlock Holmes», tant en relació amb l’assassinat del Bonkowsi Paixà com també en termes generals; és a dir, tant hipotèticament com en la seva aplicació pràctica. Allò contra el que arremetia principalment el doctor Nuri durant aquestes disputes era la manera de procedir del governador (o el «mètode» que havia implementat) per trobar l’assassí del Bonkowski Paixà, perquè la considerava errònia. Que el Ramiz era el principal culpable del crim era una revelació que el governador havia obtingut torturant un dels seus sequaços. Igual que haurien fet molts altres desgraciats en aquesta situació –a les portes de la mort després que l’haguessin apallissat amb bastons, arrencat les ungles i privat de dormir–, l’acusat es va adjudicar la responsabilitat del crim imaginant que potser així el governador l’exoneraria, i va confessar una mentida: que el Ramiz era qui ho havia planejat tot. Però encara que no l’haguessin temptat amb la promesa d’un perdó especial del governador (aquest ni tan sols estava al corrent que el torturador havia parlat en nom seu), aquest home havia sigut tan turmentat i calcigat que fins i tot estaria disposat a admetre que ell era la persona que es passejava pels carrers a la nit escampant pesta pels patis de les mesquites, les fonts, les parets, les tombes i per descomptat els picaportes de les cases.

En les primeres cartes que la Pakize Sultan va escriure a la seva germana es pot detectar certa mofa quan parla del tarannà manefla i aires pedantescs del governador; tanmateix, també s’hi pot constatar un respecte inicial per la seva actitud laboriosa i dedicada, i els seus dots de dirigent. Però ben aviat al Damat Doctor Nuri el començà a inquietar la possibilitat que el governador executés arbitràriament el Ramiz i els seus homes sense el vistiplau d’Istanbul, i que això convertís definitivament el xeic Hamdullah en l’enemic declarat de la quarantena i la governació.

Segons el sistema jurídic otomà de l’any 1901 –després d’haver sigut occidentalitzat cedint a la pressió de les grans potències–, totes les sentències de pena de mort havien de ser ratificades pel tribunal superior d’Istanbul. Però hi havia moltes situacions excepcionals –guerres, revoltes, impossibilitat de comunicar-se amb la capital, manca de temps–. Com que en alguns indrets els exèrcits imperials estaven en guerra ininterrompuda amb les gents locals i la repressió de revoltes ètniques separatistes era constant, no era inusual que els governadors decidissin penjar homes sense sol·licitar el vistiplau d’Istanbul. Encara que intuïssin que una sentència de pena de mort concreta seria rebutjada per Istanbul, alguns governadors duien a terme l’execució igualment sense notificar-ho a ningú i en plena nit, fet que obligava el tribunal superior a sancionar retroactivament la decisió perquè no es fes la impressió que l’estat estava plagat de contradiccions. Com que s’havien dut a terme les execucions de molts bandolers, anarquistes i separatistes rums, búlgars, armenis i serbis (encara no els havia arribat el torn als àrabs i els kurds) de forma semiclandestina, sense el consentiment d’Istanbul, Abdülhamit sovint s’havia vist forçat a aplacar els ambaixadors britànic i francès –que exigien la implementació immediata de reformes jurídiques, la protecció de les minories ètniques i un respecte per la llibertat de pensament i els drets humans– declarant que no toleraria aquesta mena de sentències injustes i despòtiques, que deposaria el governador immediatament. Però en realitat el sultà preferia que les execucions es duguessin a terme sense que ell ni Istanbul ho sabessin.

Ja que en les províncies més remotes els administradors buròcrates i els soldats otomans estaven en clara minoria, les execucions es duien a terme amb molt poc rebombori en els patis de les masmorres o rere els murs de presons de les guarnicions militars sense ser vistes per ningú, i no es comunicaven a les comunitats ni als notables locals fins al cap d’un temps. Però ara el governador Sami Paixà, embravit potser per la fal·lera i la seguretat que sentia sabent que els musulmans eren majoria a l’illa, parlava de muntar un cadafal amb tres forques a la plaça de la Província. Molts observadors han assenyalat la peculiaritat del fet que els primers a ser penjats obertament a l’illa serien ciutadans musulmans. Cada vegada que el doctor Nuri sentia nous detalls de les execucions (que els cònsols tindrien el seu propi balcó, que tots els ciutadans podrien assistir-hi), trobava alguna excusa per repetir-li al governador que estava cometent un error.

–Per l’amor de Déu –havia respost el governador a una d’aquestes queixes del doctor, amb un escarn palpable en la seva veu–. La ciutat sencera sap que hem enxampat l’assassí del Bonkowsi Paixà. Si ara deixem en llibertat aquest home i ens posem a aplicar la metodologia britànica del tal Sherlock Holmes, qui es prendrà seriosament la quarantena, qui farà cas al governador?

26

En les hores del darrer vespre previ a l’inici de la implementació de quarantena als vaixells hi havia tal aglomeració de gent al port que les tendes de l’avinguda d’Istanbul no van tancar fins a mitjanit. Si bé alguns historiadors consideren que aquella gentada constituí per primer cop una «identitat mingueresa col·lectiva», nosaltres creiem que això és una hipèrbole sense gaire fonament. Segons els comentaris de la Pakize Sultan, els fets que es van viure a la dàrsena aquell vespre no tenien res a veure amb una «consciència nacional», sinó al contrari: l’angoixa i la incertesa foren les seves característiques principals. En aquell moment els musulmans més cultes i els rums de l’illa ja eren relativament conscients que estaven a les portes del desastre.

D’altra banda, si alguns illencs no tenien por era perquè els seus dots imaginatius eren relativament limitats. Segons la Pakize Sultan, que durant vint-i-un anys havia concebut el món exterior tancada en un palau, aquestes persones no tenien la capacitat –en comparació a d’altres– de visualitzar en detall el futur, ni tampoc de sentir-se feliços o infeliços al respecte. Mentre marit i muller debatien aquesta mena de qüestions profundes a l’habitació, de tant en tant s’aproximaven a la finestra per observar la gentada de la dàrsena. La multitud que omplia el port i els carrers que baixaven a la costa no estava formada únicament pels ciutadans que tenien intenció de marxar de l’illa. Gran part dels presents eren simplement gent curiosa que, havent copsat la magnitud del desastre venidor, era incapaç de quedar-se quieta a casa.

–Ha vist les hordes dels carrers? –va dir el governador paixà quan es va reunir amb el doctor Nuri al seu despatx–. Penjar i castigar: cada cop tinc més clar que només així obeiran el que els ordenem, desgraciadament.

Aquell vespre l’illa estava dividida en dos: els que estaven decidits a abandonar-la i els que havien decidit quedar-s’hi. Era com si els que optaven per romandre aquí, rums o musulmans, fossin els veritables illencs. La resta eren els desertors d’una guerra que volien tornar al confort de les seves llars.

El governador paixà va pujar al landó blindat amb el Damat Doctor Nuri Paixà i el seu guardaespatlles, el major Kâmil, i van sortir a fer un volt per la ciutat. L’objectiu principal d’aquesta expedició era observar, mesurar i comprendre la multitud frenètica que omplia la dàrsena.

Circulant pels barris de Hora i Hrisopolitissa van veure que dues de les famílies més antigues i notables de l’illa –els Aldonis, enriquits amb el comerç de la pedra, i els Mimiyanos, que tenien el seu propi poble al nord de l’illa i contribuïen econòmicament a l’hospital, l’escola i altres bones obres– ja havien marxat (les seves mansions tenien les persianes abaixades). El landó va serpentejar des de l’avinguda de Hamidye fins a l’edifici de duanes, seguit de prop pel carro d’escortes. Van constatar les llargues files que s’havien format davant les oficines de les agències de viatges, i que si bé a la dàrsena i els carrers que baixaven al port s’estava vivint una intensa histèria, als atapeïts jardins dels hotels i les cafeteries d’estil europeu hi havia persones que seien llegint tranquil·lament el diari. La farmàcia Pelagos, la més gran de les tres que hi havia a Arkaz, s’havia vist forçada a tancar perquè de tantes comandes no donaven l’abast i el propietari del local, el Mitsos, s’havia cansat d’haver de discutir-se a crits amb els clients més agitats. En les entrades dels hotels Splendid i Levant encara hi havia vailets que ruixaven líquid desinfectant sobre els individus que entraven i sortien, fossin homes de barret occidental sense afaitar o senyors que duien fesos. També van veure empleats que polvoritzaven el mateix desinfectant davant del caríssim restaurant Istanbul i els magatzems Bazaar du Îsle, on es venien mobles, xocolates i cigarretes importats per vaixells marsellesos via Esmirna. La situació en els barris més posteriors era similar. Algunes tendes ni tan sols havien obert, i diverses famílies havien tancat la casa i escampat la boira.

Els botiguers i els verdulers no es queixaven de la situació, perquè la gent que havia decidit atrinxerar-se a casa o amagar-se en algun racó s’havien llançat a les tendes a comprar farina, cigrons, llenties, mongetes, galetes de mar, amassant qualsevol cosa que trobessin per guardar-la a les seves despenses. El governador havia rebut la informació que alguns tenders i alguns forners havien començat a celar béns mentre pujaven els preus dels productes que posaven a disposició del públic. Van parlar sobre aquest augment de preus. Si bé ara per ara no podia ser anomenat mercat negre, aviat prosperarien aquesta mena de compravendes clandestines. Quelcom que dotava els carrers d’un ambient particularment sinistre era el fet que les escoles estiguessin tancades. El governador també havia sentit que cada cop hi havia més nens musulmans que havien perdut els seus pares en el transcurs de l’epidèmia i ara vagarejaven sols per la ciutat. Mentre el landó pujava feixugament per un carrer particularment costerut, van escoltar algú que tocava Chopin al piano i van guipar imatges fugaces de roses de Minguer en flor en les finestres de les cases, així com ciclàmens i heures d’aroma de pi i molsa.

En els cinc anys que havia dirigit aquesta illa, el governador paixà mai l’havia vist tan lúgubre. L’ambient ple de moviment i vivacitat que caracteritzava la ciutat durant els dies primaverals –quan els tarongers florien i s’olorava per tot arreu una agradable aroma de til·la, rosa i xuclamel; quan emergien tot d’una ocells, insectes i abelles, i les gavines s’aparellaven frenèticament sobre els terrats– havia sigut substituït per un anguniós silenci. No hi havia ni una ànima enlloc –a les cantonades on els ganduls i els aturats imprecaven els transeünts, a les cafeteries on senyors ben arreglats s’asseien a fer petar la xerrada i xafardejar, a les voreres on passejaven les madames rums amb els seus criats i nens vestits de mariner, als dos parcs d’estil europeu que el governador havia inaugurat (amb els noms de parc de Hamidiye i parc du Levant)–. Mentre el landó avançava lentament pels carrers de la ciutat, els tres passatgers van discutir una llarga estona temes de tota classe, des de les mesures que podien adoptar-se per combatre el mercat negre fins a les característiques de la nova zona d’aïllament; era important solucionar la situació dels nens que s’havien quedat sense pares, plantar cara als lladres que entraven a les cases buides, aconseguir més voluntaris per a la divisió del major i esbrinar per què el cònsol francès estava tan emprenyat. Havien de trobar la manera més òptima d’inspeccionar totes les cases, netejar els cartells de quarantena sobre els quals s’havien gargotejat paraulotes en turc i rum, incinerar com més aviat millor les carronyes de rata acumulades darrere de la seu de la governació, desinfectar a consciència les persones que acudien a les pregàries del divendres i altres serveis concorreguts –no en el pati de la mesquita, sinó dins del mateix edifici. I fora bo que fos acomiadat un bomber impertinent de qui sempre arribaven queixes.

Però el que els resultava més preocupant eren els extrems als quals estava arribant la gent més desesperada per poder pujar als últims vaixells que salparien de l’illa aquell dia sense ser posats en quarantena. Avui dia ens sembla comprensible l’ansietat dels illencs esfereïts que s’acumulaven a la dàrsena per esperar els vaixells, perquè sabem que aquesta era la reacció més raonable davant una epidèmia de pesta l’any 1901, quan encara no s’havien descobert els antibiòtics. Però combinada amb el furor comercial promogut per les agències de viatges, aquesta actitud lícita havia generat un insòlit estat d’ànim, que es podria resumir amb l’expressió «campi qui pugui!».

Els representants de les grans companyies navilieres, que eren membres de la delegació de quarantena en caràcter de cònsols, havien exercit pressió per retardar la implementació de la quarantena al·legant raons humanitàries, però en realitat vetllaven únicament pels seus propis interessos econòmics; aquestes hores extra sense quarantena implicaven la possibilitat d’omplir més vaixells i, per tant, de fer més calés. Totes les agències, petites o grans, començant per Messageries Maritimes, Lloyd, Hidiviye i la Companyia Naviliera Russa, havien enviat telègrafs als ports més propers sol·licitant naus addicionals per suplir la demanda, i abans de rebre una confirmació algunes havien començat a anunciar aquests vaixells suplementaris i vendre bitllets. En realitat, l’última cosa que volien les empreses de viatges era que els seus vaixells fossin posats en quarantena en una illa empestada i que els seus noms apareguessin en les notícies dels diaris vinculats a un afer tan desagradable.

Algunes famílies havien decidit esperar a casa l’arribada dels vaixells. Altres havien trobat algun racó de la dàrsena i s’hi havien instal·lat sense moure’s ni un mil·límetre. Dues famílies ortodoxes –que confiaven plenament en la validesa dels bitllets que havien comprat després de tancar les seves residències dels barris de Flizvos i Hora amb l’esperança de reunir-se aviat amb els seus parents de Tessalònica– havien carregat a un carro mobles, matalassos, cortines, objectes i sacs plens de nous i havien baixat al port, i en assabentar-se que el seu vaixell «anava amb retard» en comptes de tornar a les seves cases havien decidit esperar en el nou parc inaugurat pel governador adjacent a l’edifici de duanes.

Part de la gentada s’havia posat a fer cua amb els seus baguls i maletes davant de la parada dels barquers que sortien cap a les embarcacions ancorades prop de la badia. Els maleters i els remers intentaven rampinyar propines extres ensarronant aquestes persones agitades amb falsedats, assegurant que els vaixells addicionals aviat s’entreveurien rere el castell. Alguns dels viatgers prospectius seien als cafès del port; d’altres recordaven de sobte que havien oblidat alguna cosa important a casa i enviaven la criada a buscar una tetera o un objecte similar. Entre la commoció de la gent hi havia gamarussos que anaven d’agència en agència pensant que potser encara quedaven bitllets. Alguns fins i tot compraven bitllets de totes les companyies, per si de cas.

Tot i el xivarri que s’estava vivint al port, a excepció dels rums més rics i educats la gran majoria d’habitants de l’illa no intentaven escapar. La major part dels musulmans – una petita minoria dels quals era capaç de conceptualitzar la virulència de la pesta– no s’havia immutat. Fins a quin punt és legítim explicar aquesta (manca de) reacció avui dia, després de cent setze anys, recorrent a nocions com la seva pobresa, manca de recursos, indiferència, fatalisme, coratge, religió, cultura…? La intenció d’aquest llibre no és intentar «dilucidar» aquest fenomen peculiar, però volem puntualitzar el fet que els pocs musulmans que sí que van marxar de l’illa eren un grapat de persones que tenien cases, famílies i feines a Istanbul i Esmirna. Una raó important que explica el poc interès mostrat pels illencs a escapar de l’illa recau en el fet que no eren conscients de la severitat de l’imminent desastre que els queia a sobre i que intentarem explicar d’una manera fidedigna a la realitat en aquest llibre –és a dir, el fet que no poguessin ni imaginar-s’ho–. Aquesta manca generalitzada de discerniment també va donar forma i va propulsar el mateix desastre, i, en conseqüència, va encaminar la història de l’illa en una direcció particular.

Quan el landó penetrava els carrers estrets de la zona del Mercat Vell, els passatgers van veure que els brocanters, els fruiters i els verdulers havien desmantellat les seves parades. Després de pondre’s el sol, els nens del barri de Tatlısu encara jugaven al carrer; rere el tekke de Bektaşi, l’olor de til·la es mesclava amb la ferum de carronya, i les patrulles que rondaven pels carrers sota ordre especial del governador per prevenir robatoris de cases buides anaven per feina. Quan el llandó estava baixant a la dàrsena passant pel costat de l’escola rum el major va explicar al governador que els seus soldats de quarantena havien començat a rebre la instrucció militar. Tot i que encara estaven en un estat embrionari, el governador volia passar per la guarnició, veure amb els seus propis ulls la divisió del major i demostrar-los a tots que donava ple suport als seus esforços.

Era temptador convèncer-se a si mateix que la calamitat no aniria a més, que com qualsevol altra epidèmia, la pesta s’aniria apagant fins a desaparèixer, que aïllar-se en un racó apartat de tothom i romandre amagat unes setmanetes sense sortir seria suficient.

A partir d’històries orals publicades molt temps després sabem de l’existència d’algunes persones que, havent abandonat Arkaz i fugit a les zones rurals del nord sense tenir casa, amics o coneguts, foren expulsats dels pobles sota acusacions de dur la pesta i acabaren vivint –juntament amb d’altres que ni tan sols intentaren trobar lloc en els pobles– en indrets boscosos, turons i muntanyes, com Robinson Crusoe.

El Bagdad, un dels vaixells programats, va arribar a l’hora indicada i va admetre mil dos-cents cinquanta passatgers, més del doble de la seva capacitat. Després no va venir cap dels cinc vaixells que s’havien anunciat, però se seguia dient que arribarien en qualsevol moment. Però sí que es va apropar a la badia i va llançar l’àncora una embarcació la companyia de la qual ningú va identificar.

Seguint l’ordre del governador, el landó va girar per l’avinguda de Hamidiye i va aturar-se en una cantonada de la plaça. El governador va mirar atentament per la finestreta del carro per intentar esbrinar què passava al port. Una barca carregada de passatgers i baguls havia partit del port i es dirigia a tot drap cap al vaixell misteriós de prop de la badia. La gentada de la dàrsena contemplava la barca entre crits. Els de la barca van ignorar aquestes imprecacions, i en arribar a les aigües de davant del Far Àrab els remers van alentir la velocitat fins a deixar totalment aturada l’embarcació, que va començar a esperar balancejant-se sobre les ones. Uns segons després va irrompre a la dàrsena un veloç carruatge procedent de la banda del castell carregat amb baguls, maletes i cistelles, i els membres embarretats d’una família rum ortodoxa –marit, muller i uns quants nens, criats i criades– van baixar del vehicle amb una gran parsimònia, com si just ara s’estiguessin assabentant del pànic de la pesta. Tot seguit un funcionari s’hi va apropar i va ruixar-los de líquid desinfectant. Ben aviat va esclatar una discussió a crits a la qual també es van sumar els maleters i el carreter.

–El doctor Ilias ha insistit molt a marxar de l’illa –va dir el governador sense apartar la mirada de l’escena que observava per la finestra–. És incapaç de veure que la greu situació a la qual ens enfrontem va més enllà de trobar bitllets o mantenir la quarantena. El desig de Sa Majestat és que es quedi a l’illa. I pensar que fins i tot té por de sortir de la guarnició… Asseguri’s d’aixecar-li els ànims demà al matí durant la cerimònia d’investidura dels seus soldats.

–Benvolgut paixà, encara no estem preparats per a una inspecció, ni des d’un punt de vista numèric ni en qüestió d’equipaments! –va dir el major amb una expressió una mica avergonyida, perquè ell era qui havia proposat aquesta cerimònia amb la presència del governador pensant que un acte d’aquestes característiques serviria per motivar els soldats de quarantena.

–No ha vingut el sergent Hamdi Baba? Us el vaig enviar ahir –va dir el governador–. Ell és un exèrcit per si sol.

El landó va enfilar els pendents estrets i els carrerons interiors de la ciutat, pels quals no circulava ni una ànima. En un carrer totalment desert van albirar dues carronyes fresques de rata, una apartada contra una paret i l’altra al bell mig del carrer empolsegat. Com era possible que haguessin esquivat els ulls dels nens que localitzaven ràpidament les rates exterminades pel verí de les rateres i les venien al municipi?

–Això com ho explica? –va preguntar el governador al doctor Nuri.

–Si les rates i la pesta retornen amb força, qui sap el que podria passar!

Una breu estona després van tornar a la seu de la governació circulant pels carrers buits. Les discussions a la dàrsena es van allargar fins a mitjanit. El governador, el doctor Nuri i la Pakize Sultan podien sentir perfectament – des del seu despatx i des de l’habitació de convidats respectivament– les baralles esporàdiques que esclataven quan les barques partien del port cap als últims vaixells de passatgers, així com els crits i les imprecacions dels barquers. Algunes persones que havien comprat bitllets van entrar en còlera quan van arribar a la conclusió que el vaixell que els havien promès no arribaria, i van irrompre a l’agència Lloyd per passar comptes. Després que agredissin els treballadors de la companyia –van trencar-li d’un cop de puny les flamants ulleres que un d’ells acabava de comprar a la botiga Essel–, els policies es van veure obligats a intervenir per posar ordre.

També hi va haver aldarulls al punt de venda de bitllets de Messageries Maritimes (l’empresa que més vaixells duia a l’illa), un quiosc de color taronja i vermell les parets del qual estaven recobertes de fotografies en blanc i negre d’indrets llunyans i exòtics. El Monsieur Andon, el director de l’agència, un agarrat home de negocis que era membre d’unes de les famílies rum més venerables d’Arkaz (i, recordem, el cònsol francès), va personar-se al quiosc per resoldre l’altercat, dirigint-se en veu alta a la gentada angoixada i malhumorada. Va pronunciar unes paraules en francès insinuant que el seu vaixell estava de camí, però la governació no els donava el permís per acostar-se a la badia.

És difícil que puguem explicar aquí la devastació psicològica que devien experimentar algunes de les famílies rums que feia dies que somiaven amb la idea de fugir a Creta, Tessalònica, Esmirna i Istanbul amb els seus baguls i pertinences. Ningú tenia gens de ganes de girar cua a mitjanit i tornar a la casa que havien clausurat –les finestres i portes de la qual havien tapiat a consciència–. I per acabar-ho d’adobar, com que havien planejat abandonar l’illa, no havien dut a terme els preparatius de quarantena: omplir el rebost –i altres zones d’emmagatzematge, armaris tancats i elevats on no poguessin arribar ratolins– de llegums, pasta, galetes de mar, truites seques i sardines salades.

Si més no, foren dies tranquils per als habitants més desvalguts i analfabets de l’illa, perquè o bé no eren conscients del que passava o eren incapaços de sentir i processar la por de la pesta. Mencionem això perquè ningú ens critiqui dient que prestem massa atenció al destí de les famílies terratinents, burgeses i adinerades de l’illa (la majoria de les quals deixaven les seves possessions i negocis locals a càrrec dels seus administradors i passaven la major part de l’any a Istanbul o a Esmirna). Dues d’aquelles famílies que aquella nit havien quedat desemparades a la dàrsena i a primera hora del matí tornaren amargament a casa –els Sifiropolus i la família del contenciós Pangiris– perdrien en el transcurs de l’epidèmia la majoria dels seus membres, i una tercera –els xipriotes Faros– també experimentaria diverses pèrdues.

A mesura que avançava la nit, les asseveracions que el governador no havia donat permís als vaixells per aproximar-se al port i emportar-se els passatgers que havien obtingut bitllets extres acabarien transformant-se en un altre rumor: que la implementació de quarantenes seria posposada un dia per permetre als vaixells retardats passar pel port. En aquell moment un home aparentment tranquil que no semblava tenir intenció de marxar de l’illa (no duia bitllets, cistelles, baguls o indumentària de viatge) i observava l’escena dempeus entre la gent va causar una commoció quan, de sobte, es va asseure a terra en un punt entre l’edifici de duanes i els carros de cavalls, i després es va mig desmaiar queixant-se d’un terrible mal de cap. Sota la llum pàl·lida dels fanals era difícil discernir el que estava passant. Els funcionaris desinfectadors que rondaven entre la multitud van afanyar-se a atendre el malalt, i la gent es va dispersar durant una estona. Alguns dels presents, pensant-se que finalment havien atrapat l’home que havia dut la pesta a la ciutat i es dedicava a escampar rates mortes a les nits, van córrer al lloc dels fets pensant que presenciarien un linxament públic.

Quan el governador es va assabentar que un grup de ciutadans indignats s’havien reunit a la cafeteria Cenup de l’avinguda d’Istanbul per redactar una petició conjunta exigint la posposició de la quarantena fins a l’arribada dels últims vaixells i que a continuació es disposaven a passejar-se en la foscor de la nit per obtenir les signatures dels cònsols, els representants de les agències de viatges, els caps de família més importants de la ciutat i bàsicament qualsevol persona que volia escapar de l’illa i finalment dirigir-se a la seu de governació per entregar-li en persona el document (o fins i tot al Damat Doctor), va enviar al cafè tots els bombers desinfectadors disponibles i va dispersar la reunió impregnant tothom amb el líquid d’olor de llisol pungent. Més endavant, el jove que havia sigut identificat com a principal promotor de la iniciativa fou detingut juntament amb el seu oncle i tots dos foren tancats a la masmorra del castell.

Pels volts de les onze de la nit, quan l’agitació a la dàrsena havia arribat a un nou pic –de resultes dels fets mencionats–, va passar una cosa que va revifar els ànims de tothom: el vaixell Persèpolis, de Messageries Maritimes, l’última embarcació que havia rebut el permís oficial per ancorar, fou albirada avançant per les aigües de darrere el castell. Era impossible veure directament l’embarcació des del port, però si es prestava prou atenció es podia ataüllar la llum tremolosa de les seves làmpades. Tothom va córrer a recollir les seves capses, baguls i famílies. Al cap de poc la primera embarcació del barquer Lazar va sortir cap al vaixell carregada de passatgers i maletes. Pel que fa a la segona barca, hi havia tants desesperats que volien pujar-hi per fugir de l’illa que van començar a empènyer-se i barallar-se entre ells, un fet que desembocà en la intervenció dels guàrdies de duanes, dels policies i dels bombers, que van haver de posar a ratlla aquells agitadíssims ciutadans que no deixaven d’escridassar-se. Però després que la situació es calmés, la segona embarcació del barquer Lazar també va marxar de la dàrsena i es va perdre en la foscor infinita.

Els moments que es van viure a continuació foren d’una soledat esfereïdora. La gent que estava a la dàrsena –calculem que devien ser unes cinc-centes persones– van haver d’assimilar amb amargura la seva situació: l’últim vaixell acabava de partir del port i tots ells s’havien quedat estancats a l’illa empestada. Algunes famílies, incapaces d’acceptar la crua realitat, i sota la influència dels rumors que elles mateixes s’havien inventat i cregut, van romandre a la dàrsena fins al matí convençudes que arribarien més vaixells. D’altres ja no es feien cap mena d’il·lusions, i no obstant això van preferir esperar que sortís el sol perquè tenien por de circular pels carrers en plena nit. La majoria, però, van carregar als carros de cavalls les seves pertinences en la foscor –i les que no van trobar carro, van enfilar a peu– i van tornar a casa seva amb resignació. (Curiosament aquella nit ningú es va topar amb l’home del sac que repartia pesta i rates per la ciutat.) Fou una nit inusualment freda, inhòspita, tenint en compte que estaven a principis del mes de maig. El vent xiulava ominosament sobre les cases buides de la ciutat.

27

Mentre partia de l’illa passada la mitjanit el Persèpolis, el vaixell de Messageries Maritimes, va fer sonar el seu xiulet dues vegades, un so lamentós i emboçat que va ressonar per les muntanyes rocoses de Minguer. En aquell moment el governador paixà encara estava assegut en el seu escriptori, revisant juntament amb el director del servei d’intel·ligència i l’alcaid de la presó els detalls de l’execució de la banda d’assassins empresonats. El governador va experimentar certs dubtes, com si no les tingués totes, plantejant-se si penjar aquests homes –el Ramiz en particular– sense comptar amb el vistiplau d’Istanbul podria desembocar en problemes polítics greus en un futur. Li recordaven que el Şakir, un lladregot del barri de Tuzla, havia acceptat dur a terme les tres execucions una per una, però que potser no era una persona de fiar perquè sempre anava begut i existia la possibilitat que no es presentés a l’execució en el moment acordat; a sobre, demanava que se li paguessin els seus serveis amb antelació.

–Sigui com sigui, demà al vespre feu-lo venir a la presó del castell i tanqueu-lo en una cel·la abans que es faci fosc! –va dir el governador–. I després de mitjanit doneu-li vi. De quin celler el compra?

Fou llavors que els tres van sentir el xiulet del Persèpolis i es van dirigir a la finestra que donava al port. Tot i que les seves llums a penes eren visibles, podien constatar que el vaixell marxava de l’illa –i el més important, sentien la magnitud d’aquest fet.

–Senyors, ens hem quedat sols cara a cara amb la pesta! –va declarar el governador Sami Paixà–. Serà millor que continuem demà al matí.

Als dos homes no els va sorprendre que el governador decidís ajornar abruptament la reunió, i, accedint als seus desitjos i sense donar-hi gens d’importància, van sortir del despatx i van tancar amb clau la porta sense apagar la làmpada de gas de l’interior. Al governador li agradava pensar que si en temps difícils les làmpades de la seu de la governació –incloent-hi les del seu despatx– romanien enceses fins al matí, els que passaven pel carrer tindrien la impressió que l’estat no dormia mai, i que desbarataria tot moviment de potencials conspiradors.

Quan la Pakize Sultan i el doctor Nuri van sentir el xiulet del Persèpolis, van fer com tants altres ciutadans d’Arkaz que no havien baixat a la dàrsena i es van acostar a la finestra de l’habitació de convidats per observar aquest panorama –no tant amb l’estrany remordiment, sentiments d’abandonament i temor de la mort que estava experimentant la majoria de la gent, sinó amb un cert romanticisme–. La totalitat de la badia havia sigut engolida per la foscor; només s’albirava el castell. La Pakize Sultan va interpretar les llums del Persèpolis, que s’allunyaven en la negror vellutada de la nit, com un senyal que per primer cop s’havia quedat realment sola amb el seu marit. Ja que el doctor Nuri es netejava constantment les mans, el coll i els braços amb productes desinfectants, com tots els altres doctors, no pensava que pogués estar «contagiat». És amb ulls d’historiadors diligents, doncs, que asseverem que aquella nit la parella va fer l’amor feliçment.

El doctor Nuri es va despertar abans de l’alba. Mentre es vestia, observava la seva dona, immersa en un dolç somni, a la vegada que rumiava sobre la versemblança dels rumors –sobre la possibilitat que, com es feia en estats d’emergència, el governador paixà executaria realment el Ramiz i els seus dos homes sense que arribés el vistiplau del tribunal superior d’Istanbul.

Acompanyat d’aquest funest pressentiment, va baixar per les escales passant per davant de les mirades respectuoses dels guardians nocturns i va dirigir-se cap al pati. En l’Imperi otomà la majoria de les execucions es duien a terme en els patis interiors de les seus de governació. Però en arribar allà, no hi havia ni Déu. El gos pastor gegantesc que fins feia relativament poc havia romàs lligat als barrots de la finestra de la cuina i bordava cada nit sense treva havia desaparegut després de la implementació de la quarantena.

No s’ataüllava ni una ombra en la foscor. Caminant al llarg de les columnes sota la cúpula se sentia com un fantasma. Va fer la volta a la plaça lentament, anticipant que en qualsevol moment es toparia amb algú, però la nit era com una cambra fosca bidimensional; per moltes passes que fes no podia sortir d’aquesta caixa negra, però de tant en tant l’ombra d’un arbre o un color apagat discorria pel seu costat en silenci. Després de passar per davant de cartells que anunciaven la quarantena i persianes abaixades de tendes, va ficar-se per les travessies del barri i va caminar una llarga estona en la foscor pels carrers infinits de la ciutat empestada.

En cada barri era rebut per una banda diferent de gossos, que udolaven frenèticament quan el veien venir, però no s’hi aproximaven prou per poder sentir els seus panteixos i respiracions. A vegades quan s’endinsava en algun carreró angost o baixava per un pendent li arribava l’olor d’algues provinent del mar i els gralls de les gavines, i a continuació, havent girat cap a la dreta per instint, es trobava enfilant per una pujada immers en olors de roses. Va entreoir les veus d’un home i una dona que reien i xiuxiuejaven en rum en un pati; va sentir la ululació que un mussol dirigia als núvols imperceptibles; una mica després, estranyament, va deixar de sentir el soroll de les seves pròpies passes. Què era aquest carrer el terra del qual semblava sorra? Confús, va baixar per unes escales, passant pel costat de l’hotel Minguer, adonant-se que s’havia desorientat. Quan va veure davant seu les persianes abaixades d’una casa de pedra fosca va concloure que no caminava per un carrer, sinó per un jardí. Va seguir endavant, guiant-se per uns raucs de granotes que li arribaven de lluny com si fossin el soroll d’una cascada, i en aproximar-s’hi les bèsties van cabussar-se a l’aigua una per una, tot i que en la foscor no va poder apreciar ni la lluïssor de l’estanc ni la seva frescor.

En un moment determinat va espantar-lo el soroll d’algú que instintivament va identificar com un lladre i es va apartar a un costat, però aturat en aquesta foscor que omplia tots els racons com si fos una boira densa de color carbó no va poder distingir a ningú. Va enfilar un carrer costerut pensant incorrectament que duia fins a la plaça de la Província, però aviat va concloure que se n’estava allunyant, i que trigaria a retornar a l’habitació on dormia la seva dona.

Al matí el doctor Nuri va explicar a la Pakize Sultan la seva sortida nocturna a la plaça de la Província, provocada per l’aprensió que sentia de cara a les possibles execucions.

–El meu oncle prefereix que els governadors lleials i oficiosos executin per decisió i voluntat pròpia els enemics que ha enviat a l’exili a manera de càstig. Ja que ell mateix mai signaria una ordre d’execució, i encara menys la d’un musulmà; és així de reservat i maquiavèl·lic.

Escoltar com el seu marit li relatava l’experiència metafísica que havia viscut –perdre’s de nit pels carrers foscos d’Arkaz– li donà a la Pakize Sultan una idea: aquell dia, després d’asseure’s a l’escriptori on escrivia les cartes, va agafar un full en blanc i el va encapçalar amb el títol «Nits de pesta», redactant paraula a paraula el que li havia explicat el doctor Nuri. Havien parlat entre ells el fet que, tenint en compte que havia salpat del port el darrer vaixell, les noves cartes trigarien més temps a arribar a Istanbul, a les mans de la seva germana Hatice.

–No sé ben bé per què, però sento el desig d’escriure el seu periple de forma més detallada –deia ara la Pakize Sultan–. Si us plau, expliqui-m’ho tot!

Una estona després, quan estaven marcant de color verd en el mapa epidemiològic les vuit persones que havien mort el dia anterior, el governador va notificar al Damat Doctor que aquell matí només serien ells dos, perquè el doctor Ilias s’havia quedat amb el major Kâmil a la guarnició per preparar la cerimònia d’investidura. Havent elogiat la diligència, la disciplina i la destresa del major, que tenia en alta estima, el governador va afegir que seria molt bo per a l’illa que es casés amb la Zeynep.

El governador coneixia les vuit persones que havien mort el dia anterior. Una d’elles era un funcionari del directori de fundacions piadoses que havia anunciat que tornaria al seu poble quan esclatés l’epidèmia, però que aparentment en comptes de marxar s’havia tancat amb clau amb la seva família a la seva mansió de Çite. Ahir s’havia buidat i desinfectat el domicili, on hi havia hagut dos morts. Un ferreter del barri de la mina de pedra i el barber Zaim, molt xerraire i estimat per tots els veïns de Turunçular, havien mort en les seves cases sense ni tan sols haver passat per l’hospital. Al governador també l’havien informat de les morts d’un camperol vell que havia sigut dut el dia anterior a l’hospital de Hamidiye, una mare anciana que havia plorat pels seus fills mentre agonitzava, un home que havia sigut trobat al matí al jardí de l’hospital de Theodoropoulos i el cambrer rum d’un restaurant de Petalis. La mort del cambrer en particular va tornar a revifar un debat habitual entre els doctors: si la pesta es transmetia o no amb el menjar. En realitat, prohibir la venda de síndries, melons i altres fruites i verdures no era una prevenció contra la pesta, sinó contra el còlera.

–El doctor Ilias ha repetit en diverses ocasions que la pesta no es transmet amb el menjar, una opinió que compartia amb el Bonkowski Paixà, en pau descansi –va dir el doctor Nuri–. Ja li ho preguntarem quan anem a la guarnició.

–Què em pot dir de la situació al mapa? –va preguntar el governador.

–Encara és massa aviat per constatar les millores introduïdes per les mesures de quarantena.

–Espero que tingui raó! –va dir el governador–. En cas contrari, saltaria clarament a la vista que les mesures no serveixen de res.

–Benvolgut paixà, les mesures seran inefectives per a aquells que es neguin a prendre-se-les seriosament. Al final seran ells qui moriran.

–Cert, molt ben dit! –assentí el governador paixà, com si hagués assistit a una revelació–. Però els illencs no morirem! Els soldats de quarantena del major són una força digna de ser vista, homes resolts i manyosos, n’he sentit grans coses!

Després de pujar al landó, el governador paixà va ordenar al conductor Zekeriya que no pugés pel camí costerut de Kofunya, sinó que fes una mica més de volta avançant a poc a poc per la costa. El carro va descendir xino-xano fins a la riba, serpentejant pels carrers, passant pel costat de l’església de Sant Antoni i després avançant al llarg del mur rere el qual hi havia el corral de pollastres del jardí posterior de la casa de la Marika (que bé que tingués les persianes apujades!). No sentien res més que els cloc-cloc dels cavalls, el grinyol de les rodes i la veu del Zekeriya, que de tant en tant deixava anar un «brrrsss» quan tibava les regnes dels cavalls per evitar que el carro es precipités costa avall. En un moment donat el governador va reparar en el fet que ni tan sols se sentien els gralls dels corbs i les gavines. Tenia la impressió que el silenci fins i tot havia atenuat el color del mar que podien entreveure fugaçment entre les tavernes i els hotels del barri.

–Sembla com si tothom hagués marxat a bord del darrer vaixell de Maritimes i no quedés ningú a l’illa! –va dir el governador amb un to planyívol quasi infantil. En el seu rostre es va dibuixar una expressió innocent que al doctor Nuri li va resultar entranyable.

En arribar al final de la zona d’hotels i restaurants, el landó va avançar al llarg del penya-segat rocós que quedava a la banda dreta de la carretera. Com de blanc i proper semblava el mar, allà baix! I com n’era, de blanc! Al governador paixà li agradava molt aquesta ruta, que avançava per la costa del barri de Hora pendent amunt i pendent avall mentre serpentejava a esquerra i dreta en direcció al nord. Era un camí que, amb les seves palmeres a banda i banda i els revolts que resseguien els contorns de cada cala, li proporcionava una sensació de pau. Li agradaven les olors procedents dels jardins de roses de les mansions opulentes, la nova zona de platja amb els seus bancs de sorra i les cabines sota tendals de ratlles blaves, el petit moll, i les plantacions de roses. El governador havia seguit de prop la construcció d’aquestes residències que pertanyien als nou-rics de l’illa.

–Després de ser assignat a l’illa, en els primers anys que exercia de governador, en diverses ocasions vaig comentar als patriarques de les famílies musulmanes més velles d’Arkaz, i a tots els musulmans rics que viuen als voltants de la plaça de Hamidiye, el següent: «Vostès haurien de fer com els rums i construir mansions i torres al llarg del camí costaner que va cap al nord des de Kadirler, s’hi haurien de mudar amb les seves famílies, perquè el futur d’Arkaz es troba a la riba, la ciutat creixerà en totes dues direccions. No es quedin entaforats a la ciutat vella, embotits entre aquestes mesquites tan vetustes!». Potser no em van fer cas per pura obstinació, perquè els havia dit que «fessin com els rums». Els caps de família i els ancians de les famílies musulmanes, que resen cinc vegades al dia, volien viure a prop de la mesquita de Mehmet Paixà el Cec i les altres mesquites arcaiques! És així com la zona del Moll de la Pedra, les cases dels administradors de les empreses de marbre i els dormitoris dels treballadors després de quedar abandonades van convertir-se en nius d’aranyes i malfeiners. Però quan van arribar els immigrants cretencs es van instal·lar allà. Al principi a mi també em va semblar una bona idea, vaig encoratjar els pobres refugiats cretencs, joves impotents sense feina, a assentar-se allà, i soc el primer a admetre-ho. Pensava que així estarien aixoplugats i li donarien una nova vida a aquella zona… Però després van optar per dedicar-se al vandalisme, a la vilania i el gamberrisme, a venjar-se dels rums. Si ara els expulséssim d’allà amb l’excusa de la pesta, podríem desmantellar la zona i cremar el barri sencer. Tanmateix, això seria impossible, perquè els edificis administratius de les empreses del marbre van ser construïts amb la millor pedra de Minguer, i mai prendrien foc. Quines coses… Jo volia parlar-li sobre aquesta idíl·lica ruta costera i finalment he acabat xerrant sobre cremar barris…

Després de passar per davant de la platja buida, el carro va tornar a pujar seguint el camí. A l’esquerra hi havia les mansions molt ben cuidades de les famílies rums riques de Flizvos, uns edificis pels quals el governador paixà sempre havia sentit un gran respecte (fins i tot admiració), especialment la seva arquitectura influïda pel castell –els alers de les teulades, les torres còniques i els miradors panoràmics que donaven al Llevant i al Mediterrani oriental, infinit i buidíssim–. Observar des d’aquí la sortida del sol de dins del mar era realment espectacular. El governador paixà coneixia personalment algunes d’aquestes famílies opulentes d’esperit europeu, havia assistit a uns quants convits que havien celebrat en aquestes residències, que més que mansions eren palauets. Durant un temps també havia fet orelles sordes als jocs d’aposta que duien a terme aquests rics en el Circle du Levant, el club privat que ell mateix els havia ajudat a establir i al qual els musulmans només podien accedir amb una invitació especial; però en arribar-li notícies que part dels diners recol·lectats en les tómboles i loteries que s’estaven organitzant per Cap d’Any anirien destinats a ajudar el bandoler Pavlo (que es dedicava a oprimir poblets musulmans) i els separatistes pro Grècia que s’estaven podrint dins la masmorra del castell, va ordenar la detenció del fill del propietari dels grans magatzems Bazar du Îsle, que era tot un dandi i que s’ocupava de la gestió del club, al·legant que en el seu establiment es venien productes que no havien passat per duanes, i el va deixar tirat alguns dies en la cel·la més inhòspita de la masmorra, on podia sentir perfectament els gemecs dels desgraciats que eren torturats. És així com es va posar fi al suport econòmic via tómboles als anarquistes i guerrillers, sense que el club del Circle du Levant hagués de tancar les portes ni fos necessari enviar telègrafs diplomàtics. El director del servei d’intel·ligència, el Mazhar Bey, era molt destre a l’hora de silenciar aquesta mena d’esvalotadors sense causar escàndols polítics.

Mentre el carro resseguia lentament les cales de la costa de l’elegant barri de Dantela, el governador paixà va mirar cap amunt en direcció a la guarnició i va albirar una caseta blanca i els seus terrenys sobre un turó. Després que Abdülhamit el rellevés, li agradaria passar la jubilació aquí; és a dir, en comptes de tornar a Istanbul voldria instal·lar-se en alguna d’aquestes residències, cultivar roses de Minguer i fer amistat amb els pescadors rums que acudien a la cala de més avall.

Mirant per la finestra del landó i observant com la línia de l’horitzó havia desaparegut en el mar bromós, al governador li semblava com si l’illa hagués sigut desaferrada de l’univers sencer, com si flotés pràcticament sola en l’èter. El silenci i els raigs del sol contribuïen a aquesta estranya sensació de solitud i insignificança. Per la finestra dreta, la cortineta de la qual el doctor Nuri havia abaixat comentant que feia força calor, va entrar una abella sorollosa i irascible, que va empipar-se encara més en xocar contra la finestra de l’altra banda, torbant els dos homes. El carreter Zekeriya, inquietat per la sobtada agitació dels passatgers, va alentir la velocitat dels cavalls fins que l’abella va acabar sortint per la finestra per on havia entrat.

–Era una abella, Zekeriya, ja ha escampat la boira, la molt canalla, tu ves cap a la guarnició! –va exclamar el governador paixà.

El carruatge va començar a ascendir lentament pel pendent angost i empedrat que connectava la cala del Pedregar amb la guarnició militar. Les ferradures del cavall i les rodes feien uns sorolls metàl·lics sobre aquest camí, format de trossos de marbre de Minguer tallats de manera desigual. Aquesta via, que baixava de la guarnició a les cales, havia sigut inaugurada seixanta anys abans amb la idea que si algun dia les guerrilles separatistes de l’illa comencessin una guerra contra els otomans, els reforços enviats per Istanbul poguessin arribar ràpidament a la guarnició sense haver de passar pel castell, tot i que mai s’havia donat la necessitat d’utilitzar-la amb aquest propòsit. Van veure les velles mansions i les torres opulentes ubicades en el vessant verdosenc, prestant especial atenció a les branques verdes que creixien dels arbres de l’interior dels jardins sobre els quals s’escorrien llangardaixos; les fulles espinoses, afilades i peculiars de diverses plantes, i els sons de lloros impertinents i ocells tímids que piulaven de forma esporàdica, però amb molta gràcia. Ompliren els seus pulmons de l’ambient agradable i humit d’aquest pendent fresc sota l’ombra.

–Carreter, para! Para! –va exclamar de sobte el governador paixà mentre observava un jardí verdíssim i lívid que es veia per la finestra.

El carruatge es va aturar en sec, però per culpa de la inclinació del pendent lliscava lleugerament cap enrere. El governador paixà va esperar assegut sense agafar el pany de la porta, com feia sempre. Quan l’escorta que acompanyava el carreter Zekerya va baixar i va obrir-la van veure, allà on assenyalava el governador, dos nens de cabells negres i roba empal·lidida que els observaven entre el fullatge penjant d’un salze.

Un dels nens els llançà una pedra amb un moviment furiós, mentre l’altre intentava contenir-lo amb un gest que indicava que no ho fes. Abans que els del carro poguessin reaccionar, els dos marrecs es van perdre de vista, i van fugir d’allà sigil·losament. Ni tan sols havien sentit les seves veus; era com si ho haguessin somiat. O potser eren fantasmes…

–Segur que han saquejat aquella casa després que els seus inquilins marxessin –va dir el governador pujant de nou al carruatge després d’haver ordenat als escortes que perseguissin els nens–. Aviat vindran aquí de fora de la ciutat, dels pobles. He d’admetre que serà pràcticament impossible mantenir a ratlla tots aquests bandits, aquests gambaires… són indisciplinables!

–Si el doctor Ilias fos aquí probablement rememoraria l’opinió del Bonkowski Paixà sobre aquest tema.

–A vostè no li sembla que el doctor Ilias és un home massa espantadís?

El Mehmet Paixà, comandant de la guarnició, natiu d’Edirne, havia preparat un petit acte per rebre els assistents a la cerimònia d’investidura de la divisió del major. Un grup de quaranta homes seleccionats entre soldats àrabs del Cinquè Exèrcit van desfilar saludant el governador paixà. Al darrere venia el sergent Sadri, el cap de la unitat d’artilleria que l’any passat havia organitzat el disparament de vint-i-cinc bales de fogueig per celebrar el vint-i-cinquè aniversari de la coronació d’Abdülhamit.

–Tinc prou pólvora per dur a terme cent trets més si fa falta! –va vanagloriar-se el sergent dirigint-se al governador.

Després es van asseure a taula per gaudir del convit que el comandant de la guarnició havia preparat amb molta cura. A la taula hi havia no només Havadis-i Arkata, el diari semioficial de la governació, sinó també les últimes edicions dels diaris Adekatos Arkadi, Neo Nisi i Necm-i Cezire, acabades de sortir de la impremta. El doctor Ilias, vestint una levita de color verd fosc, també seia en un racó.

–Aquest matí no hem pogut gaudir dels seus comentaris sobre la situació en el mapa! –va dir el governador–. La xifra de morts està incrementant, la totalitat dels barris musulmans i la meitat dels barris rums estan presentment infectats. Creu que és arriscat menjar això?

Un soldat havia col·locat sobre la taula, i sota els ulls desperts del doctor Ilias, un bol enorme de mores negres que s’havien recol·lectat dels vells i extensos esbarzers ubicats als terrenys de la guarnició. Venien acompanyades dels famosos çöreks de Minguer, fets amb roses i nous.

–Cregui’m, benvolgut paixà, no hi ha cap perill –va dir el doctor Ilias jovialment–. Si vol, esperi’s que jo ho hagi tastat. Les mores no ho sé pas, però els çöreks de roses acaben de sortir del forn.

Tot d’una, es va sentir un rebombori de crits i xisclets, seguits de la irrupció, una mica més enllà, d’un cavall de pelatge roig que corria descontrolat. Els dos soldats que el perseguien, i que havien ajudat a preparar la cerimònia d’investidura, en passar per davant de la taula del governador i la seva camarilla es van aturar un moment a saludar-lo de manera precipitada i amb una expressió de vergonya a les cares. El governador, que per un moment s’havia sentit acalorat, va posar-se dempeus i va observar el cavall que s’allunyava. En veure els nous soldats de quarantena que el major havia instruït formant fila en un racó, es va alegrar i va començar a caminar cap a ells sense esperar el cafè. La resta de la comitiva –els funcionaris i oficials que havien vingut per a la cerimònia, i els seus escortes– van anar-li al darrere.

Els darrers dos dies el major Kâmil havia aconseguit reclutar disset soldats més per a la divisió de quarantena. El principal «assessor» d’aquest reclutament havia sigut el Hamdi Baba, un home d’edat incerta, barba i bigoti. Després de completar el servei militar obligatori, havia romàs a l’exèrcit otomà tot i ser pràcticament incapaç de llegir i escriure, i havia escalat fins a un rang intermedi després de lluitar en múltiples fronts. Originari de Minguer, el Hamdi Baba finalment havia aconseguit que l’assignessin a la guarnició de l’illa, on s’havia quedat des de llavors. Era una persona de bones maneres i grans aptituds socials: podia convèncer qualsevol persona de fer el que fos dialogant-hi tendrament, ja fossin àrabs o rums, famílies i funcionaris turcs o illencs que parlaven minguerès.

El governador paixà va contemplar amb gran solemnitat com el Hamdi Baba instruïa els moviments elaborats dels soldats, i aquests finalment formaven en files de quatre. El sergent havia convençut diversos coneguts en els quals confiava i pels quals sentia afecte dels barris de Bayırlar i Gülerenler, on havia passat la seva infantesa, perquè s’unissin a la divisió de «voluntaris», feina per la qual rebrien certa quantitat de diners amb antelació. És a dir, els integrants de la Divisió de Quarantena provenien de famílies que solien parlar minguerès a casa, com bé indiquen tots els historiadors de l’illa. Però al contrari del que asseveren molts, qui va prendre aquesta decisió no fou el major Kâmil.

En els darrers tres dies el major havia passat per la guarnició a la tarda i «format» els soldats. Més que una instrucció militar pròpiament dita, els estava ensenyant a seguir les mesures de quarantena, a ser magnànims, a dur la roba apropiada per protegir-se, a desinfectar-se sempre que poguessin, a escoltar el que deien els doctors però en última instància obeir el seu comandant. El Damat Doctor també havia assistit a una d’aquestes sessions i havia conegut els soldats, i després havia anat amb el major i els seus homes als barris de Kadirler i els Turunçular Alts. Havien calmat satisfactòriament dos grups de gent que havien sortit de les seves cases per bregar contra les prohibicions i els acordonaments. En una altra ocasió també havien aconseguit apaivagar, fent ús de paraules suaus i recorrent a lleugeres amenaces com ara «són ordres del sultà», una petita revolta incitada per un marit jove que exigia ser enterrat junt amb la seva dona, que acabava de morir de pesta estant embarassada.

Segons el governador, el major havia dut a terme una feina excel·lent escollint els «soldats de quarantena», i també aplaudia el fet que els hagués format tan bé en tan poc temps. Aquests nous soldats coneixien les vicissituds dels carrers on s’havia propagat més l’epidèmia; tenien relacions amb tothom dels seus barris –els que estaven emprenyats, els que estaven disposats a obeir i els que no–. En els últims dos dies havien aconseguit convèncer diversos veïns (una xifra molt modesta, tot s’ha de dir), majoritàriament musulmans i analfabets, de cenyir-se a les normes de quarantena. Quan els representants dels barris o els informadors que rondaven per tot arreu els notificaven l’existència d’algun malalt ocult en alguna casa, primer hi anava el Hamdi Baba i intentava dialogar amb els inquilins. La gent era més propensa a resignar-se i acatar les normes si els venia a veure algú que, tot i anar uniformat de soldat, parlava igual que ells i tenia un aspecte i una barba similars.

En veure que els soldats del major havien progressat adequadament i que la cerimònia havia sigut organitzada amb èxit en tan poc temps, el governador paixà es va sentir animat i li va entrar el desig de sortir a fer un discurs. Dirigint-se als presents, va pontificar dient que l’exèrcit otomà era l’espasa de l’Islam, però que en aquesta ocasió l’espasa en comptes de tallar els caps d’infidels esbocinaria el dimoni de la pesta, una comesa que era inclús més virtuosa i sagrada.

Sobre seu hi havia un cel blau de núvols d’un color blanc intens. Quan el governador paixà estava advertint als soldats que anessin amb compte, no fos cas que es contagiessin de la malaltia, i que escoltessin bé les ordres del seu comandant, que era un militar brillantíssim, el director del servei d’intel·ligència, el Mazhar Efendi, s’hi va acostar toscament per xiuxiuejar-li unes paraules a cau d’orella. Tots els presents, conscients que devien ser notícies importants – tenint en compte que havien interromput el discurs del governador paixà– van aguantar la respiració.

–El doctor Ilias no es troba bé, paixà –li havia murmurat el Mazhar Efendi.

Si la malaltia s’havia infiltrat a la guarnició, seria impossible contenir-la. El governador volia continuar la seva arenga, però gran part del seu cervell estava avaluant atrafegadament les repercussions potencials d’aquesta revelació. Era possible que el doctor Ilias hagués contret la malaltia visitant un dels hospitals i l’hagués duta aquí; instal·lar-lo a la guarnició havia sigut un error. Però el governador també va plantejar-se, presa d’un estrany sentiment de culpa, la possibilitat que la pesta hagués arribat a bord del seu propi landó. Tot i aquests pensaments, va prosseguir amb el seu discurs, explicant als soldats que l’estaven observant que no hi havia major orgull ni major fortuna que formar part de l’exèrcit de Sa Il·lustríssima Majestat el sultà, el centre de l’univers. Però a la vegada no podia deixar de pensar: «Com és possible que el doctor Ilias s’estigui morint de pesta? És que no estava al meu darrere fa tan sols un moment?».

28

Uns moments abans el doctor Ilias presenciava l’acte amb un somriure a la cara i la seguretat que li proporcionava el fet d’estar dins la guarnició, entre la dispersa gentada situada rere el governador, mentre es cruspia el calent çörek de Minguer que s’havia endut de la taula i s’havia ficat discretament a la butxaca. Ara s’estava caragolant cent metres més enllà, al llit de la seva modesta habitació de convidats, afligit per un dolor inaguantable. Dins de l’estómac sentia unes punxades tan afilades que pensava que es desmaiaria del mal, però es mantenia despert. Al principi havia intentat sufocar el mal de panxa amb totes les seves forces, perquè tenia ganes d’assistir a la inspecció de tropes del governador, però aviat s’havia vist forçat a entrar mig corrents a l’habitació i llançar-se sobre el matalàs, on havia començat a vomitar. Tenia la sensació que no era ell qui estava vomitant, sinó una altra persona. Va perbocar tot el que havia menjat al matí per esmorzar en forma de trossos grocs i blancs.

A continuació començà una diarrea tan punxant com una broca. Va sortir al passadís de sostre elevat buscant una latrina. Quan tornava a l’habitació des del lavabo, s’anava caient per terra mig desmaiat, incapaç d’aguantar el dolor. Un soldat el va veure arrossegant-se i el va ajudar a arribar al llit. Uns segons després al llindar de la porta s’havia acumulat una petita multitud. El doctor Ilias va pensar que l’estaven observant com si fos la persona –el dimoni– que havia dut aquí la pesta, tot i que no estava segur que fos aquesta la malaltia que l’estava afligint.

Quan van començar els tremolors, va imaginar-se que queia per un pou. El doctor de la guarnició mirà de desbotonar-li la camisa, amb cura d’agafar-la només per les puntes. En veure que la cara del doctor Ilias havia adoptat un color blavós metàl·lic, el Damat Doctor Nuri, que s’havia afanyat i ja era a l’habitació de convidats, va intuir que podria ser una cosa diferent de la pesta. Igual que la majoria de malalts de pesta tremolava, vomitava constantment i s’apropava a un estat de «deliri», però tots aquests símptomes solien aparèixer en fases posteriors de la malaltia. El doctor Nuri també va intentar localitzar-li bubons al coll i les aixelles. No va poder inspeccionar l’interior de la boca del doctor Ilias perquè aquest no parava de gitar. La pesta es podia transmetre molt fàcilment a través de les partícules de l’aire.

El malalt va intentar dir alguna cosa, però en comptes de paraules pròpiament dites de la seva boca van emanar uns sorolls estranys. El doctor Nuri l’estava mirant fixament als ulls plens de dolor, invitant-lo a parlar. Però fou quan el doctor Ilias es va ficar la mà a la butxaca i en va treure un tros de çörek que de cop i volta tot va encaixar.

El doctor Nuri va sortir disparat de l’habitació i va córrer cap a la taula del convit que s’havia organitzat per a la cerimònia.

Els oficials, els funcionaris i el comandant de la guarnició estaven en procés d’asseure’s novament a taula; el governador, després de decidir àgilment que el millor seria ocultar que la pesta havia arribat a la guarnició, havia ordenat amb resolució que tots tornessin a taula amb calma, sense fer cap moviment brusc. El major, per la seva part, havia enretirat els seus soldats. Per donar exemple, el governador fou el primer a asseure’s a taula. Els altres l’imitaren, asseient-se un per un, tot i que la pertorbació de les seves cares era palpable. Un dels soldats veterans que treballaven a la cuina havia comparegut amb una cafetera de llautó morruda i estava servint un cafè d’olor esplèndida, primer al governador i tot seguit a la resta dels presents, mentre l’ajudant de camp del comandant de la guarnició mossegava un dels çöreks de nous i roses.

–Pari, està enverinat! –va cridar el doctor Nuri, que just en aquell moment havia irromput en escena–. No mengin res, no beguin res! El cafè i els çöreks estan enverinats… –s’havia quedat sense alè.

Una anàlisi elaborada després mostraria que els grans de cafè eren de la saborosíssima varietat iemenita, i que l’aigua utilitzada provenia de les fonts de Pınarlar, just al nord d’Arkaz, és a dir, que la beguda estava totalment neta.

Pel que fa als çöreks de nous i roses, van decidir instintivament que estaven farcits d’un verí fet a partir d’arsènic conegut popularment com a «herba de ratolins». L’any 1901 en les províncies remotes de l’estat otomà evidentment no hi havia laboratoris que poguessin determinar, partint de la sang o els fluids gàstrics del difunt, si algú havia sigut enverinat amb arsènic o no, però com que en els últims cinquanta anys força persones havia sigut enverinades (i assassinades) amb mata-rates a l’illa de Minguer, aquests mètodes casolans estaven ben vius en la memòria de la gent.

El director del servei d’intel·ligència i el doctor Nikos van observar com l’ajudant de camp del comandant de la guarnició llançava un dels çöreks a un gos pastor extremadament colèric encadenat a un plataner situat una mica més enllà de les dependències de convidats, i com la pobra bèstia moria en qüestió de minuts.

El Mehmet Paixà, el comandant de la guarnició, mogut per la ira i una inesperada por a la mort, havent-se desempallegat així d’aquest gos impertinent i esvalotador que ja feia temps que volia treure’s del damunt, va fer menjar un altre çörek al cavall de pelatge roig que una estona abans havia embogit i que gairebé havia causat la mort d’un soldat, però no va poder aguantar la imatge de la mort agònica de l’animal, el pesat cos del qual va esfondrar-se sobre les seves potes davanteres abans de començar a girar i convulsionar-se per terra. Volem mencionar als nostres lectors que les accions del comandant de la guarnició no responien a un sadisme particular de cara a les bèsties (tot i que tampoc podem considerar-lo un amic dels animals); el seu objectiu era mesurar i constatar la potència d’aquest verí destinat a la totalitat dels alts càrrecs de l’administració de l’illa. Tots aquests çöreks mingueresos havien sigut confeccionats amb una massa la meitat de la qual era pólvora de mata-rates. Recordem que aquesta pólvora tenia un aspecte similar a la farina, que en algunes herboristeries es venia en sacs molts similars, i que, igual que la farina, era un verí que no tenia cap mena de gust ni feia cap olor –és a dir, era pràcticament impossible detectar-lo quan s’estava ingerint.

Però de tots els casos d’enverinament amb arsènic registrats a l’estat otomà al llarg del segle XIX, cap havia sigut tan dràstic (amb una quantitat tal de verí que pogués abatre immediatament una persona) com el de la guarnició de Minguer –i cap s’havia revelat com un atac tan obert i directe ni havia sigut planejat amb una arrogància i impudència polítiques tan sorprenents. L’objectiu havia sigut eliminar la totalitat dels administradors de l’illa, des del governador fins al director de quarantenes, des del Damat Doctor fins al comandant de la guarnició. I aquests, naturalment, van prendre represàlies d’una manera igual de dràstica.

Les vuit persones que treballaven a la cuina de la guarnició –set soldats i el seu sergent– van ser arrestades immediatament. Tot seguit, van detenir també cinc soldats que prestaven serveis als oficials i que havien preparat la taula del convit, així com el responsable del subministrament de queviures i els seus dos homes. El governador va tancar els detinguts de rang elevat a la masmorra del castell, i els soldats rasos de la cuina a les cel·les individuals situades a la banda sud de la guarnició, on se solien dur a terme interrogacions i tortures. Per tal que els nous reclutes no s’assabentessin dels fets, el Mehmet Paixà va ordenar que els arrestats fossin traslladats no amb el carruatge blindat utilitzat normalment per transportar presoners, sinó amb el carro que s’emprava per repartir el pa i els çöreks del forn de la guarnició. Després el carro fou desinfectat, quelcom que – sumat a l’aparença imponent dels dos bombers que havien acudit a dur a terme la tasca– va donar la idea equivocada a la gent que aquests soldats de la cuina estaven sent empresonats perquè havien dut la pesta a la guarnició. A aquest malentès també va contribuir el fet que els empestats eren normalment tractats com a criminals, i que els contagiats potencials eren duts i encarcerats a la zona d’aïllament adjacent a la presó del castell.

Que dues figures distingides enviades per Istanbul poguessin caure com mosques amb tanta facilitat en una illa on suposadament el governador exercia un control absolut era una provocació no només contra l’Imperi otomà i els esforços de quarantena, sinó també contra la seva persona, evidentment. Però en comptes d’organitzar un contraatac públic i grandiloqüent davant aquesta agressió, el Sami Paixà va decidir que el millor seria ocultar als mingueresos l’enverinament del doctor Ilias. Va notificar al director de quarantenes que, si ho considerava necessari, afegís el doctor com un empestat més en les llistes de casos enviades a Istanbul via telègraf. A més, el doctor Ilias no havia mort: de tant en tant perdia el coneixement, delirava, exclamava el nom de la seva dona (que era a Istanbul) i tot seguit patia un col·lapse i, exhaust pels tremolors (similars als dels empestats), queia en un silenci absolut.

Els historiadors que consultin les cartes de la Pakize Sultan que sortiran publicades aviat podran constatar que a la reunió urgent que es va dur a terme una hora després a la seu de la governació les disputes metodològiques entre el Damat Doctor i el governador donarien pas a importants paradoxes de caràcter tant filosòfic com polític. El governador i el doctor Nuri van seguir conjecturant i comparant la legitimitat de l’estudi analític de les proves existents per arribar a una conclusió (raonament inductiu), al qual es referien com a «mètode Sherlock Holmes» (influïts per les paraules d’Abdülhamit), amb la legitimitat de recórrer primer a una anàlisi de la situació política i després trobar proves compatibles per descobrir el culpable (raonament deductiu).

–Han ficat mata-rates a grapats, descaradament, dins la farina de la massa dels çöreks que s’estaven confeccionant a la cuina. No és difícil esbrinar qui n’és el responsable… Per a identificar qui n’és el culpable no és necessari ni la meva astúcia ni la de Sherlock Holmes, tan aplaudida per Sa Majestat el sultà a Istanbul. El fiscal de l’estat i el seu secretari aquesta tarda prendran les declaracions dels soldats de la cuina que hem tancat a la presó de la guarnició, i els interrogaran un per un. El director del servei d’intel·ligència i el fiscal els faran cantar ben aviat… Segur que els responsables són els separatistes pro Grècia.

–Excel·lentíssim paixà, jo estic segur que això és l’obra d’una única persona –va dir el doctor Nuri–. De veritat fa falta torturar quinze homes per trobar-ne un de sol?

–Doncs està passant just el que vostè desitja – va respondre el governador–. Tenen tanta por de possibles tortures que els treballadors de la cuina han començat tots a parlar ja; fins i tot han explicat coses que no els hem preguntat. Digui’m, creu que el seu Sherlock Holmes podria haver obtingut resultats tan ràpidament?

Els interrogatoris de sospitosos de crims com ara robatoris o conspiracions es duien a terme a la masmorra del castell –els detinguts eren torturats amb el mètode de la falanga, i els crits agònics que deixaven anar mentre les plantes dels seus peus estaven sent destrossades ressonaven per tota la secció sud del castell–. A la guarnició s’implementava la mateixa tècnica per turmentar els separatistes pro Grècia i tots aquells que conspiraven contra l’exèrcit otomà o agredien els soldats. Com que el governador sabia que els torturadors militars eren més compassius que els guàrdies de la masmorra i els homes de la fiscalia, havia ordenat que el director del servei d’intel·ligència se sumés a l’equip que duia a terme els interrogatoris a la guarnició. El director del servei d’intel·ligència era un expert a trobar inconsistències en les paraules de l’interrogat, i sabia perfectament com plantejar les preguntes més adequades per arribar a conclusions, aprofitant-se del desconcert dels presoners que ja havien perdut el coneixement sota la tortura de la falanga. El governador també havia estipulat que ningú sortís de la guarnició abans que s’hagués determinat amb claredat quin dels soldats de la cuina era el responsable del crim.

Però tot i ser sotmesos a intenses sessions de falanga, i que a alguns fins i tot els arrenquessin les ungles amb tenalles, cap dels treballadors de la cuina va proporcionar informacions creïbles i definitives. Cap dels torturats fou capaç d’afirmar de manera convincent: «Sí, el calb Rasim estava ficant verí de rates a la farina d’olor de roses i nous, l’he vist!». Perquè l’oficial encarregat de la interrogació tot seguit els portaria a la cuina i els exigiria una recreació fidedigna dels fets. És a dir, no era possible salvar-se de la falanga dient alguna mentida. Tampoc s’havia demostrat encara que el verí fos específicament el mata-rates amb arsènic. Al governador paixà el va fastiguejar que les interrogacions i tortures de la guarnició no conduïssin a cap resultat concloent, però no va desesperar. Els çöreks havien sigut confeccionats aquell matí a la cuina de la guarnició. Això bé podria significar que rere l’enverinament hi havia el responsable de queviures, que havia sigut enviat a la masmorra del castell, o un dels cambrers ancians de la guarnició.

És per això que el governador paixà va decidir realitzar una de les seves habituals visites nocturnes a la masmorra, i va notificar la seva arribada al Sadrettin Efendi, l’alcaid de la presó. Va enviar l’enèsim telègraf a Istanbul sol·licitant un vaixell d’ajuda carregat de doctors i productes mèdics. També havia arribat al seu despatx, després d’escalar per les oficines de la governació, una queixa formal presentada per una família de quatre persones que els soldats de quarantena havien ficat a la zona d’aïllament del castell aquella tarda, després de la cerimònia d’investidura. El governador la va descartar sense prendre-la seriosament.

Després el governador va dedicar-se una llarga estona a afers ordinaris que no tenien res a veure amb la pandèmia: va llegir i retornar al director del servei d’intel·ligència un informe on es denunciava la presència de vint-i-cinc revòlvers dins d’unes capses que el representant de l’empresa Lloyd (i cònsol) havia fet enviar a la seva residència costanera sense passar per duanes i que suposadament contenien «maduixes i cireres del meu hort», en les seves paraules; una petició provinent d’Istanbul (probablement de l’harem) de caçar una parella de lloros xerraires de taques verdes autòctons de Minguer per enviar-los al palau imperial, i documents relacionats amb la cerca d’una subvenció per a reparar el pont de Maviaka, al nord de l’illa, que les pluges torrencials havien destruït parcialment. Un altre problema que semblava empitjorar –tenint en compte que cada cop arribaven més informes al respecte– eren els tripijocs que presumptament transcorrien a la cuina de la seu de la governació. Per evitar que els funcionaris municipals no convertissin el menjador en una centraleta de xafardejos i rumors, el governador paixà havia ordenat que en arribar l’hora de dinar mengessin separats en cadascun dels seus departaments. És a dir, el secretari en cap dinaria amb els seus escrivans, el director d’obres de caritat amb els seus propis funcionaris, el director de correspondència amb els seus homes, tots en les seves oficines respectives. La governació proporcionava a cada departament provisions alimentàries i s’encarregava de les despeses. Però els responsables de cada departament, especialment en les èpoques que no arribaven els salaris d’Istanbul, s’emportaven cap a casa part del menjar, o fins i tot –com feia sense cap mena de vergonya el Mazhar Efendi, el director del servei d’intel·ligència– s’emportaven sacs de mongetes i llenties del rebost de la governació per omplir la seva despensa. Adoptar el model table d’hôte –que havia sigut una recomanació del benintencionat cònsol britànic Monsieur George per posar fi a aquesta ferida sagnant (i que s’havia començat a implementar en algunes barraques d’Istanbul)– per desgràcia seria un error en aquella conjuntura, perquè fomentaria la propagació de l’epidèmia i suscitaria l’hostilitat dels caps de departament. Alguns dels funcionaris amb amics més influents només venien a la seu de la governació per devorar els àpats.

Mentre s’ocupava de totes aquestes qüestions, el governador fantasiejava amb la seva visita nocturna a la presó. Després que el director del servei d’intel·ligència Mazhar tornés de la guarnició, va detallar-li els plans que havia traçat. Es muntaria un cadafal amb tres forques una al costat de l’altra per dur a terme l’execució exemplar del trio de bandolers responsables de l’assassinat del Bonkowski Paixà, encapçalats pel Ramiz. El Şakir seria suficient per encarregar-se d’aquests tres canalles, però el fet que fos l’únic botxí també podria ser un problema: probablement trigaria una llarga estona a dur a terme les tres execucions una rere l’altra.

29

Una mica després que es fes fosc, el governador va confirmar, mirant a través de la finestra, que s’havia muntat el cadafal a la plaça de la Província, i va encaminar-se cap a casa de la Marika empès per una ànsia que era incapaç d’entendre. Un cop allà, veure els ulls foscos i el seu nas delicat va aixecar-li els ànims, i va poder oblidar-se una estoneta de tots els seus problemes polítics i administratius, com solia passar sempre que la visitava. El primer rumor digne de menció que li va comentar la Marika era que el doctor Ilias havia contret la pesta a la guarnició. I això era una prova més que l’epidèmia l’havia dut a l’illa el Bonkowski Paixà.

–El doctor Ilias no s’amaga a la guarnició perquè estigui empestat, sinó perquè té por –va dir el governador.

La Marika també va dir que, tot i les pressions dels cònsols, el sultà intervindria per aturar l’execució del Ramiz.

–Ves per on! –va dir el governador–. Em pregunto d’on ho deuen haver tret, això.

–Però tant els rums com els musulmans creuen que la Zeynep no esperarà que el Ramiz surti de la masmorra. Estimat paixà, és cert que el guardaespatlles de la filla del sultà està enamorat de la Zeynep?

–Així és! –va dir el governador.

Quan el governador tornava a la seu de la governació caminant pels carrers sense escortes en mig de la foscor de vellut, uns guardians nocturns que no l’havien reconegut el van parar. Va tornar a contemplar les plataformes d’execució en la negra nit.

El secretari de comunicacions havia fet desencriptar a l’escrivà desxifrador tres telègrafs que havien arribat en les últimes hores, i els havia deixat sobre la taula del seu despatx. El primer l’advertia que abans de dur a terme l’execució dels presumptes responsables de l’assassinat del Bonkowski Paixà esperés a rebre el vistiplau d’Istanbul. El segon era una resposta directa a un telègraf que el governador havia enviat al matí: el vaixell Sühandan, carregat de subministraments, aviat salparia de la capital. El tercer telègraf plantejava la possibilitat que els assassins del Bonkowski Paixà fossin perdonats per Sa Il·lustre Majestat el sultà, a condició que expressessin el seu penediment i confessessin els seus crims; però se sol·licitaven els documents i l’apologia escrita necessaris per sostenir aquesta decisió. Al governador no el van sorprendre en absolut aquests tres telègrafs. Durant una llarga estona va romandre assegut a la taula observant les llums del castell en la llunyania.

Quan el governador volia intimidar i fer callar els seus crítics i els periodistes, els esparverava amb amenaces de pallisses, empresonaments i confinaments en solitari, però també s’assegurava de proporcionar a aquestes serps una via prou ampla a través de la qual poguessin tornar esmunyint-se a les seves antigues vides; recorria a la mediació de funcionaris municipals i coneguts mutus per obsequiar-los regals i plantejar propostes de col·laboració. (Creia que aquest doble enfocament era una tàctica «misericordiosa» que havia après d’Abdülhamit.) Li agradava especialment anar d’amagatotis a la masmorra en plena nit i proposar aliances als presoners de les cel·les. Aquesta mena de dramatisme podia ablanir aquells detinguts que ja havien perdut tota esperança. El governador duia a terme aquestes visites més sovint quan Istanbul incrementava la pressió perquè es posés en llibertat algun presoner en concret.

L’alcaid de la presó havia acudit a la seu de la governació per entregar el seu informe. Quan es dirigien cap al castell en el landó blindat, van parlar de la situació a les masmorres. La presó del castell d’Arkaz, també coneguda com a masmorra de Minguer, era una de les més temudes entre els polítics i els intel·lectuals de l’època –pràcticament tan infame com altres castells de l’Imperi otomà com els de Rodes, Sinop o Fasània–. Les condicions de vida a la masmorra eren pitjors que les de centres penitenciaris similars en altres territoris otomans. Les galeries de la presó, on assassins desvariats dormien al costat de lladregots de pa sucat amb oli, i estafadors empedreïts compartien espai amb pobres diables víctimes de calúmnies, eren veritables escoles de delinqüència on fins i tot el presoner més impol·lut aviat aprenia tota mena de martingales criminals i anhelava sortir per poder posar-les en pràctica.

Igual que tants altres administradors estatals reformistes, el governador tenia un especial interès en les presons. Quan en Huseyin Paixà –el general de brigada retirat que exercia d’inspector en cap de presons de l’imperi– visitava l’illa, el governador i l’alcaid mantenien llargues converses amb ell sobre el tema de la «reforma carcerària». Quina era la millor forma de detectar i neutralitzar insubordinacions en les galeries, guardians excessivament laxos i presoners rebels? Potser els orificis de les portes podrien estar situats una mica més amunt? I si se substituïa el sistema de galeries per cel·les individuals?

Una altra font d’ignomínia eren els abusos perpetuats pels empleats de la presó. Alguns s’apropiaven dels diners i les possessions que entregaven quan ingressaven a la presó els condemnats més innocents; d’altres exigien pagaments als presoners de forma rutinària, o fins i tot obtenien «obsequis» a canvi de promeses de millors cel·les o indults. Els criminals més rics i poderosos subornaven el capitost de la galeria, l’alcaid i els guardians perquè els deixessin sortir i passar la major part de les nits i els dies a casa seva, passant només de tant en tant per la presó. El governador paixà a vegades comentava que la fe de la gent en el concepte de justícia quedava inevitablement danyada quan els presoners més miserables detinguts per furtar pa es podrien en soterranis humits mentre aquests peixos grossos que havien comès crims molt pitjors circulaven tranquil·lament pels carrers. En ocasions com aquestes el secretari municipal Faik Bey, que havia assumit la tasca de recordar-li les realitats de la província al paixà (tot i que aquest ja les coneixia perfectament), li feia saber que els funcionaris de la presó no rebien els seus salaris des de feia cinc mesos, i que l’agà Emrullah, que complia la seva condemna bàsicament a casa, no només estava ajudant econòmicament diversos guàrdies sinó que també havia finançat la instal·lació de finestres de vidre en les galeries que donaven al port; cada cop que venia a la presó repartia ous, figues seques i gerres plenes d’oli d’oliva procedents del seu poble, i havia enviat els seus homes a reparar de franc el mur ruïnós de l’entrada principal.

–Com a mínim, que no es passegi per l’avinguda de Hamidiye amb els seus homes quan està més concorreguda! –replicava el governador–. Tothom se l’imagina tancat a la masmorra!

Quan el landó que transportava el governador paixà i l’alcaid de la presó baixava a la costa, passada la mitjanit, es va topar amb una família rum que caminava en la foscor discretament. Tot i la negror de la nit, el pare, que duia sobre l’esquena les possessions familiars, va reconèixer el governador per la seva veu. Va explicar-li lentament, xampurrejant turc, i fent gala d’un estrany sentimentalisme, que els havia entrat a casa una persona empestada. El governador va clissar que un dels fills de l’home tenia febre i semblava malalt. Però el que l’afligia era la pesta, o alguna altra cosa? La muller de l’home va començar a sanglotar. Després que la família es perdés en la foscor, el landó va seguir davallant pel pendent. Van passar per carrerons estrets i tortuosos on temps ençà els geníssers havien gestionat tendes de talabarders, comerciants de cuir, fabricants de muntures i petits restaurants. Com tothom que entrava per la portalada del castell, el governador va experimentar la sensació d’estar ingressant en un indret misteriós, colossal i mil·lenari.

Abans de visitar la presó, el governador va voler inspeccionar el pati que es feia servir com a zona d’aïllament d’empestats en potència. Era un espai mig cobert situat en una part del nord-est del castell que donava al port –un enrevessat complex arquitectònic compost d’edificis, murs i baluards construïts en segles diferents–. La gent que estava sent subjecta a l’aïllament es veia des de la ciutat, situada a l’altra banda de la badia. Demarcant el llindar meridional de la zona d’aïllament – allunyada de les estructures venecianes i bizantines del sud-oest del castell, que feia segles que s’utilitzaven com a masmorra, i de la Torre Veneciana, infame per les seves cel·les humides i soterrades– hi havia l’antiga caserna dels geníssers que havia sigut construïda en l’època de Mehmet Paixà el Cec. Assegut al seu despatx de la seu de governació, a l’altra banda de la badia, el paixà podia ataüllar les finestres del castell, i de tant en tant albirava com la gent de la zona d’aïllament, exasperada i avorrida, seia amb resignació sobre les roques del penya-segat. Ara, en plena nit, es trobava mirant de prop aquest lloc, des del costat contrari.

Més de la meitat de les persones que estaven sent aïllades en aquest espai eren de barris musulmans. Els havien dut aquí perquè en les seves cases havia mort algú, és a dir, perquè existia la possibilitat que haguessin contret la malaltia. L’àmplia majoria estaven emprenyats perquè els havien separat de les seves famílies i arrencat de les seves cases a la força. Però també intentaven acceptar aquestes noves condicions fent ús de la raó. En els primers cinc dies de quarantena s’hi havien acumulat un total de trenta-set persones. L’alcaid va explicar al governador que aquests «sospitosos de pesta» normalment arribaven empipats com una mona, però al cap d’un parell de dies es calmaven. Els alimentaven amb el mateix menjar que rebien els presoners, raó per la qual l’alcaid va demanar-li una contribució econòmica per cobrir les despeses addicionals.

Quan pujaven al segon pis de la caserna van passar pel costat d’una obertura en les escales, a través de la qual el governador va poder percebre l’interior del port, la frescor i la foscor del mar. Aquell castell era una font de reumatismes. El famós poeta quec Saim de Sinop havia quedat paralitzat de reumatisme mentre escrivia, en els dos mesos que va viure encarcerat a la Torre Veneciana, els seus versos satírics sobre Abdülmecit. L’alcaid va explicar que malauradament no tenien suficients catres per a tothom, i que la majoria de presos de la zona d’aïllament es veien obligats a compartir matalàs. Dues setmanes abans, després de trobar el cadàver del guardià Bayram, tant el governador com l’alcaid havien considerat amb esglai la possibilitat que la malaltia s’estengués per tot el castell, una angoixa que els dugué a prendre mesures exhaustives per prevenir-ho.

S’havien instal·lat rateres arreu del castell. Tal com havia insistit repetidament l’alcaid, les rates que apareixien mortes en les trampes eren extretes amb pinces i entregades a les autoritats municipals. Però al castell les rates mai havien mort de pesta com les de la ciutat, sagnant per la boca i el nas. Un assassí que estava engrillonat a una cel·la havia enfebrat i delirava, vomitant de tant en tant, però el seu company d’alcova no mostrava cap símptoma de la pesta. El governador tenia la ferma sospita que aquest fastigós criminal de fet no havia emmalaltit i simplement estava muntant un numeret. L’alcaid probablement sabia que la millor forma d’ocupar-se d’un home així era sotmetre’l a la falanga fins que confessés que no estava malalt, però potser el preocupava que la pesta fos real i durant la sessió de tortura els guardians de la masmorra contraguessin la malaltia. El governador paixà també havia ruminat que si aquest salvatge realment moria de pesta, el millor seria fer desaparèixer el seu cadàver tirant-lo al mar en mig de la nit sense que ho veiés ningú, de manera que no s’encetessin rumors tipus «l’epidèmia ha arribat a la masmorra». La pesta també mataria els taurons que es cruspirien el cadàver?

Van avançar sentint les seves pròpies passes per l’espaiós pati inserit entre el primer mur del castell, erigit pels croats, i el segon, construït pels venecians, i van ingressar a la presó per l’entrada lateral.

Primer el governador va dirigir-se cap a la porta de la segona galeria, on s’albergaven els rufians i els condemnats per delictes greus. Aquí romanien el pare i el fill que havien sigut encarcerats per incitar el Motí del Vaixell dels Hajis, que encara complien sentència. El governador va donar un cop d’ull a l’interior com si es pogués veure alguna cosa a través de la finestreta de la fosca galeria, però ben aviat se’n va allunyar. Havia estat considerant la possibilitat d’alliberar el pare i el fill amb alguna excusa, el preocupava que els pogués passar alguna cosa a la presó.

A vegades l’alcaid de la presó es queixava tant d’algun dels capitosts de les galeries particularment esvalotador que al governador se li acabava la paciència i ordenava que a aquest presoner li fos administrat un càstig exemplar –per exemple, una bona pallissa cortesia dels guàrdies–. Era important per garantir una administració efectiva de les províncies otomanes que aquest presoner no esbrinés mai d’on provenia realment aquesta ordre. Després que l’haguessin estomacat, arrencaven el criminal de la seva galeria (una part del castell que temps ençà havia sigut utilitzada com a cantina, armeria o dormitori pels croats, els venecians i els bizantins), i el tancaven dins d’alguna de les cel·les de la torre situada sobre el penya-segat rocós que delimitava el mur del sud-est del castell, un espai frígid amb vistes al mar. Aquesta construcció alta de murs gruixuts fou erigida originalment pels venecians com a torre d’observació (i per això era coneguda com a Torre Veneciana), però tan sols cent setanta anys després, sota l’administració otomana, havia començat a ser emprada com a presó –i quatre-cents anys després aquest primer edifici del complex penitenciari seguia utilitzant-se amb el mateix propòsit–. La majoria dels presoners sans que eren confinats a les petites cel·les de la torre, especialment les dels pisos inferiors, no trigaven gaire a emmalaltir, i si eren vells o arribaven particularment indisposats o exhausts, morien en un o dos anys. Hi havia una cel·la relativament saludable a la torre que donava a un pati estret. Si el reclús d’aquella cel·la, després de patir l’assetjament ininterromput de rates, paneroles i mosquits, i assimilant l’agonia de tants altres que morien al seu voltant, mirava el pati per la finestreta quan es ponia el sol i veia els reus que havien sigut trets a passejar amb les mans engrillonades i carregant cadenes de ferro com si fossin antics esclaus remers, potser augurava que la situació podria empitjorar molt més i reflexionava una mica sobre les seves accions.

El governador Sami Paixà va baixar al terra pedregós en la penombra que conduïa a la cel·la de Manolis, el redactor en cap del diari Neo Nisi. Un funcionari penitenciari que havia estat esperant la visita del paixà va dir-li que encara estaven en procés d’interrogar-lo, però el reclús estava tan exhaust que s’havia quedat adormit. El governador els havia manat que esbrinessin, costés el que costés, qui era la persona que havia ordenat al Manolis escriure l’article on revifava la polèmica del Motí del Vaixell dels Hajis. Creia que la persona o persones responsables d’això eren la mateixa persona o persones que havien planejat i dut a terme l’assassinat del Bonkowski Paixà. Però no sentia que pogués compartir aquesta hipòtesi amb el somiatruites doctor Nuri, que es pensava que podria trobar l’assassí seguint un grapat de pistes irrellevants. De fet, no volia que ningú sabés que el periodista rum estava sent torturat. El paixà odiava que els càrrecs més alts de l’imperi otomà encarreguessin als seus súbdits dur a terme la feina bruta i després actuessin com si no en sabessin res gairebé tant com odiava aquells que es presentaven a si mateixos com a més europeïtzats del que realment eren. Sovint els que duien a terme tal feina bruta a vegades negaven amb absoluta sinceritat que les seves ordres provenien de més amunt, d’algun càrrec important. Abdülhamit primer va manar que el Mithat Paixà (el cèlebre buròcrata i brillant gran visir europeïtzat que havia intervingut per deposar el seu germà Murat i entronitzar-lo a ell) fos exiliat a la masmorra de Taïf, i després ordenà que l’estrangulessin a la presó –però ho feu sense que a ningú li quedés clar qui n’era el responsable. El governador paixà havia conegut molts funcionaris ingenus i badocs que admiraven moltíssim el Mithat Paixà, el gran parlamentari i reformador de la burocràcia otomana, però que per alguna raó eren incapaços d’acceptar que havia sigut assassinat per Abdülhamit.

A part del Manolis hi havia un altre presoner reclòs dins la torre on el governador normalment feia encarcerar aquells periodistes, individus sospitosos de crims polítics i guerrillers separatistes grecs que no volia estomacar encara. L’alcaid va recordar-li que aquesta persona era el Pavli Bey. L’havien ficat a la presó per publicar notícies falses on declarava que la pesta havia arribat a la ciutat, i després s’havia oblidat d’ell. O potser no se n’havia oblidat del tot, però la situació s’havia complicat tan ràpidament que no havia sabut ben bé què fer amb ell.

La porta de ferro va obrir-se amb un gran estrèpit i hi van entrar dos guàrdies amb torxes.

–Paixà, Excel·lentíssim paixà… –va dir el periodista, incorporant-se en la seva màrfega–. Realment hi ha una epidèmia!

–Sí, Pavli Bey; per això hem vingut. Sembla que tenia vostè raó, hem anunciat la quarantena.

–Ja és massa tard, benvolgut paixà! –va assegurar el periodista–. La presó també ha sigut contaminada de pesta, aviat morirem tots…

–No sigui tan negatiu! –va exclamar el governador–. L’estat s’ocuparà de solucionar-ho tot.

–És vostè qui em va empresonar perquè vaig dir que hi havia una epidèmia –va replicar el periodista–. I ara la gent està caient com mosques per culpa de la pesta.

El governador va recordar-li que si l’havien tancat no era per haver escrit la veritat, sinó perquè no l’havia consultat abans a ell, per haver desobeït les ordres.

–No et pensis que ara et posarem en llibertat perquè les notícies de l’epidèmia fossin certes! –va seguir dient amb severitat–. Podrien jutjar-te per traïció a la pàtria. Jo puc ajudar-te, però amb la condició que donis un cop de mà al director del servei d’intel·ligència.

–Nosaltres sempre hem sigut els primers a donar suport a la governació i Sa Majestat el sultà, i sempre hem resat pel seu benestar.

–Sabem que el guerriller Haralambo, que s’ha assentat a les muntanyes de Defteros i la cala de Menoya, està rebent suport de certes persones d’Arkaz –va dir el governador paixà–. T’ho diré clarament: mantén-te allunyat d’aquesta gent!

–Aquells estan a les muntanyes, jo no tinc res a veure amb ells…

–No, tenen amics a Arkaz, llocs on es poden refugiar, individus que els ajuden… Nosaltres ho sabem tot, Pavli Bey. El mateix Harambo baixa a Arkaz i es queda en el barri de Hora. Tot això m’arriba a les orelles.

–Jo no en sé res, benvolgut paixà –va dir el periodista Pavli mirant-lo amb una expressió facial que donava a entendre que encara que ho sabés tampoc ho diria.

Després de sortir abruptament de la cel·la, el governador va demanar als seus escrivans que l’endemà redactessin la paperassa necessària per sol·licitar a la presó que es posés en llibertat tant «aquest paio» com el Manolis. A continuació, va seguir l’alcaid cap a la secció de la masmorra on estaven encarcerats el Ramiz i els seus col·legues.

A mesura que avançaven per aquell terra empedrat i pujaven les escales sentint els seus propis passos, el governador va prendre nota de l’inusitat silenci dels reclusos. Va concloure que probablement ells també haurien sentit el rebombori de la portalada d’entrada al castell, les portes dels patis i els edificis del complex obrint-se i tancant-se, i ara estarien expectants, intentant esbrinar la raó d’aquella visita inesperada (potser executarien algú al pati interior, o es duria a terme un escorcoll de les galeries que desembocaria en una sessió de falanga). Al governador li agradava veure com la seva ombra, llançada per la torxa que sostenia el funcionari que li anava darrere, es projectava sobre les pedres del terra i les parets de la presó.

Havien preparat el Ramiz per la visita del governador: al vespre l’havien traslladat a una habitació de la secretaria i li havien donat de sopar pa i llissa amb verdures, comentant-li que si es portava bé durant la visita del governador i li despertava un sentiment de confiança potser la seva sentència seria rebaixada, i després de recordar-li que s’havia muntat el cadafal a la plaça de la Província sense esperar el vistiplau d’Istanbul finalment l’havien enviat a una cel·la menys inhòspita.

Com solia fer en aquesta mena de visites nocturnes, el governador va irrompre de sobte en la cel·la on estava el Ramiz i va recitar-li el discurset que s’havia preparat.

–Tant jo com el comitè jurídic que t’ha condemnat creiem que ets culpable, però en moments com aquests, en els quals estem immiscits en una lluita contra la pesta, el que hauríem de promoure és misericòrdia i obediència, i no conflictes. Per tant, si emdones la teva paraula d’honor que les teves respostes no seran falses, si confesses els teus crims, i declares de manera escrita que te’n penedeixes sincerament dels teus actes, és possible que Istanbul demani que siguis alliberat amb la condició que mai més trepitgis Arkaz.

El Ramiz estava brutalment exhaust després de tres dies de tortures intermitents i d’haver sigut incapaç de dormir en la seva cel·la extremadament freda i humida, però el governador va detectar un fulgor de vida en els seus ulls. Era fruit de la ira provocada per la seva lluita contra la injustícia? O del confort que sentia perquè tenia amics importants i influents? El governador paixà va preguntar-li un munt de detalls relacionats amb els rumors que els vaixells de l’agència Pantaleon, el cònsol grec i el Haralambo havien introduït armes a l’illa. Va insinuar que potser els rebels del Motí del Vaixell dels Hajis havien sigut instigats pels britànics, assegurant que Istanbul administraria als enemics del sultà el càstig que es mereixien. Va advertir el Ramiz que no s’acontentés merament amb el fet que els soldats otomans estaven lluitant amb els guerrillers rums en els poblets del nord, i va ordenar-li que deixés en pau la filla del guardià, la Zeynep. El governador paixà va deixar-li clar que el millor per a l’illa seria que es casés amb el major, expressant de forma explícita que, a més, a «la noia» li agradava l’oficial.

–Si això és cert, prefereixo morir! –va dir el Ramiz mirant a terra. En realitat era més guapot que el major.

El governador paixà va fer com si aquelles paraules li haguessin trencat el cor, i va marxar de la cel·la com una exhalació. L’endemà al matí va fer pujar el Ramiz i els seus dos homes a una barca de l’exèrcit i després d’una travessia de diverses hores els van deixar en llibertat en una de les cales del nord de l’illa. Ja que el Ramiz no tenia cap cònsol que el pogués protegir, el governador havia dictaminat que aquesta era la forma més assenyada d’alliberar-los. Com a mostra de penediment i confessió, li havien fet signar una pàgina mig omplerta amb un text gargotejat de pressa i corrents… El Ramiz havia sigut posat en llibertat sota la condició que no tornés mai més a Arkaz… però totes dues parts sabien perfectament que aquella promesa no es mantindria.

30

El Damat Doctor Nuri Paixà, el doctor Nikos i dos metges rums van intentar trobar un antídot que fes regurgitar el verí al malalt. Després d’haver vomitat sang i d’entrar en coma, el doctor Ilias va morir a l’hospital de Theodoropoulos un dia després d’haver ingerit el çörek de nous i roses. Se li va ocultar a tota la gent de l’illa (exceptuant el personal mèdic) que la mort havia sigut causada per un enverinament, perquè tenien por que aquesta informació pogués obrir pas a comportaments orientats a sabotejar els esforços de quarantena, i el difunt doctor Ilias fou enterrat juntament amb la resta d’empestats.

A les cartes de la Pakize Sultan d’aquells dies apareix repetidament l’assassinat per enverinament, sobre el qual volia reflexionar de forma «detallada» (en les seves paraules). La Pakize Sultan i el seu marit van intentar pensar «com Sherlock Holmes» (el tipus de raonament promogut pel seu oncle Abdülhamit) –dialogant a la seva habitació, lluny dels fets, per tal de resoldre aquest esdeveniment tan críptic.

Després que el doctor Nuri expliqués a la seva dona que el doctor Ilias havia sigut enverinat amb uns çöreks que també havien aniquilat un cavall de pelatge roig i un gos, la Pakize Sultan ho va veure clar.

–Com sempre, tot apunta al meu oncle i els prínceps.

Si bé el tema estrella que discutien freqüentment marit i muller era el mateix Abdülhamit, una altra qüestió que solien tractar sovint era la multitud cada cop més gran de prínceps dròpols que circulaven pels palaus otomans. Els lectors no haurien de pensar que ens estem allunyant massa de la nostra narració principal si dediquem un moment a indagar sobre el perquè d’aquest fenomen.

Com que s’havien incorporat a la família otomana, la vida dels damats (és a dir, aquells que es casaven amb les filles de sultans) tendia a convertir-se gradualment en una vida semblant a les dels prínceps ociosos i sense cap responsabilitat que omplien els palaus. El doctor Nuri no tenia gens de ganes de renunciar a la seva professió, però no podia evitar pensar que al final, fes el que fes, s’hi veuria obligat, i acabaria condemnat a viure l’existència superficial i vàcua dels prínceps.

Abdülhamit havia concedit el títol de paixà als marits de totes tres nebodes que havia esposat i separat del seu pare, i a les tres les havia obsequiat mansions al Bòsfor i uns generosos estipendis mensuals –tot cortesia del pressupost de l’estat–. La mansió que havia adjudicat a la Pakize Sultan i el seu marit es trobava a Ortaköy, com les de les seves germanes i les filles d’Abdülhamit. Als marits de les seves germanes ja els havien afluixat la feina al Mabeyn, i ben aviat deixarien de treballar definitivament. Com que havien passat a ocupar una posició dins la família imperial, resultava quelcom incòmode donar-los ordres, demanar que fessin tasques, o imposar-los responsabilitats. Aquesta situació peculiar era, naturalment, una conseqüència de l’evolució de l’Imperi otomà al llarg dels segles.

En els seus primers cinc-cents anys d’existència, l’estat otomà disposava de tres vies possibles per a instruir els prínceps: l’escola del palau, l’exèrcit i l’administració provincial. Però com que l’educació i l’exèrcit havien sigut sotmesos a una profunda occidentalització, i la tasca de governar províncies havia sigut cedida a buròcrates paixàs assalariats i militars d’ofici, els prínceps s’havien quedat sense possibles carreres a les quals aspirar. En la primera època de l’estat otomà, el tron passava de pare a fill, quelcom que podia desembocar en problemes greus: per exemple, un dels fills menors, que exercia de governador en una província com Trebisonda o Manisa, podria expressar la seva no conformitat amb l’ordre de successió i intentar desbaratar-lo, cridant a files el seu exèrcit provincial i desfilant cap a Istanbul abans que els seus germans grans hi poguessin arribar. Com que aquesta tradició primerenca provocava guerres civils, els prínceps van començar a ser empresonats a Istanbul. Però això va obrir pas a una tradició fins i tot més vergonyosa: el cas més exemplar és el de Mehmet III, que el dia de la seva coronació va ordenar estrangular els seus divuit germans. Per intentar arreglar-ho, es va decidir que el tron passés de germà a germà, i no de pare a fill. No obstant això, la majoria dels sultans anteriors eren tan aprensius com Abdülhamit, i pensaven que no només els seus germans més propers a la línia de successió, sinó tots els seus altres familiars mascles podrien conspirar amb membres de l’oposició i tramar cops per destronar-los, així que van començar a empresonar físicament a tothom en espais dels palaus anomenats «estances dels prínceps», amb el propòsit d’aïllar-los completament de la vida exterior, d’Istanbul i del món sencer.

En la història otomana, un dels prínceps més famosos encarcerats al palau contra la seva voluntat seguint aquesta lògica era el germà gran de la Pakize Sultan, el príncep Mehmet Selahattin Efendi, que llavors tenia quaranta anys. Quan el Mehmet tenia quinze anys presencià amb entusiasme com el seu pare Murat V era coronat sultà i, tres mesos després, sofrí la deposició del monarca i les seves conseqüències: tota la seva família fou encarcerada forçosament. Feia vint-i-cinc anys que vivia com a presoner reclús dins el mateix palauet. Tocava el piano, igual que el seu pare i les seves germanes. Omplia llibretes amb tota mena de pensaments, memòries, obres de teatre. No tenia res a veure amb la resta de prínceps, que solien ser incultes i ganduls. Com feia el seu pare, també llegia llibres, encara que no fos gaire sovint. De fet, sentia gran admiració pel seu pare. Els sentiments d’amistat i compassió que tenia de cara a la Pakize Sultan eren genuïns. Ella, ben conscient que el seu germà era diferent dels altres prínceps dròpols i malcriats, a vegades caçava en el rostre del seu germà una expressió de profunda tristesa quan estava rodejat de les seves germanes captives, altres membres de la dinastia, criats i majordoms, i sentia una pena tremenda per ell. En el palauet on estava encarcerat el príncep vivien també els seus set fills, i disposava del seu propi harem (més de quaranta dones belles de rangs i títols diferents, totes bregant per la seva atenció).

A la Pakize Sultan li preocupava especialment que el seu marit acabés separat del món exterior, tenia por que esdevingués «igual que» els altres prínceps ignorants i vagarros. Això es devia en part al fet que se sentia orgullosa dels èxits professionals del seu marit doctor, que era figura reconeguda –ni que fos una mica– en la comunitat mèdica internacional. Segons les males llengües, la Pakize Sultan (que no era considerada tan eixerida i atractiva com les seves germanes grans) simplement estava assimilant la idea que aviat es veuria obligada a viure una existència poc luxuriosa i relativament gris. Una tercera raó té a veure amb els relats sobre els prínceps que li explicava la seva germana.

La Hatice i la Fehime, les seves germanes grans, havien sigut separades del seu pare abans que ella quan foren instal·lades a l’harem del palau de Yıldız, i fou allà que travaren amistat amb les filles del seu oncle que encara no s’havien casat i conegueren de lluny els prínceps. Les membres de la dinastia otomana que havien arribat a l’edat de casar-se solien xafardejar sobre els prínceps i els fills dels visirs i els paixàs. Després que suposadament fos abolida l’esclavitud, un fet que se sumà a l’occidentalització gradual de la cort otomana i l’harem del palau, la majoria dels prínceps candidats a sultà ja no mostraven gaire interès a casar-se amb esclaves circassianes o ucraïneses provinents de territoris remots –una tradició que s’havia perpetuat durant segles–, sinó que anhelaven esposar algú de la nova generació de dones de l’harem dels palaus, educades molt més a l’europea –havien rebut lliçons de piano i après a parlar francès, i gaudien de la lectura de novel·les–. Però aquestes noies cultivades, que havien rebut una bona formació de caràcter occidental, sovint consideraven que aquests prínceps eren una colla de malcriats, bledes i vulgars. (En efecte, en aquella època tenien lloc molt pocs «casaments» entre filles de sultans i prínceps.) No era gens fàcil disciplinar aquests prínceps; resultava impensable castigar algú que en un futur podria accedir al tron otomà i esdevenir el califa de quatre-cents milions de musulmans – els otomans tot just començaven a descobrir com instruir els pupils sense necessitat de pegar-los.

Les germanes grans de la Pakize Sultan passaven l’estona explicant-se –la major part del temps reien, però a vegades també s’emprenyaven– historietes d’aquests prínceps, que igual que elles havien sigut reclosos a les cambres dels palaus i no volien proposar-se com a nuvis potencials perquè tenien massa por d’Abdülhamit (o això creien les noies). Per exemple, hi havia un príncep anomenat Osman Celalettin Efendi, setè en la línia de successió, que havia perdut el seny després de passar vint-i-tres anys tancat en un palauet d’estiu a Nişantaşı, dedicant la seva vida a «conèixer-se a si mateix», una tasca que considerava més important que seure en el tron. Colpidora és també la història del príncep Mahmut Seyfettin Efendi, que estava millor posicionat en la línia de successió i que havia viscut vint-i-vuit anys tancat al palau de Çırağan sense sortir-ne: el primer cop en la seva vida que veié una ovella passejant-se pel pati interior del recinte exclamà «un monstre!» i cridà els guàrdies. (S’explicaven també relats similars sobre el seu germà Mehmet Selahattin.) També hi havia el príncep Ahmet Nizamettin, una persona excepcionalment presumida, que havia obtingut una gran quantitat de crèdits prometent als prestadors que un dia els retornaria tots els diners amb un interès generós –tot i que era pràcticament impossible que accedís al tron– fins que s’havien acumulat tantes queixes al respecte que el sultà l’havia hagut d’escarmentar. Però el príncep més temible i odiós era per descomptat el petit Mehmet Burhanettin Efendi, el quart fill d’Abdülhamit. Les germanes de la Pakize Sultan detestaven les grolleries i les bromes escabroses i cruels d’aquest nen malcriat, molt més jove que elles i que temps ençà –quan havia compost una marxa naval a l’edat de set anys– havia sigut el més estimat dels fills del sultà, qui sovint l’havia fet seure al seu costat en el carruatge imperial i les estances d’homes del palau; sentien que darrere de les seves canallades hi havia el pare del nen. El Mehmet Vahdettin Efendi, un dels prínceps més tímids i poqueta cosa de la dinastia, exercia d’informador, enviant a Abdülhamit escrits on delatava les accions dels altres prínceps (els seus germans i cosins) a canvi de diners, terrenys i cases (disset anys després seuria al tron). Un altre personatge peculiar era el príncep Necip Kemalettin Efendi, un amant de l’art extremadament introspectiu i sentimental, que no mostrava cap interès pel sexe femení. N’hi havia de molt aprensius, com el Mehmet Hamdi Efendi i l’Ahmet Resit Efendi, que ocupaven posicions molt baixes en la línia de successió i, per tant, se’ls permetia passejar per Istanbul a la seva voluntat, però que asseguraven que el sultà els vigilava constantment. Fins i tot aquests prínceps, l’accés al tron dels quals era pràcticament impensable, tenien por de ser enverinats pel sultà, i per això es negaven a obtenir productes de la farmàcia del palau de Yıldız.

–Vostè hi ha anat mai, a aquesta farmàcia? –va preguntar el Damat Doctor.

–Jo vaig viure un mes al palau de Yıldız abans de la boda. Sortíem ben poc de la nostra habitació –va dir la Pakize Sultan–. De fet, hi havia una segona farmàcia al palau utilitzada únicament pel meu oncle i nosaltres, perquè ell també té por de ser enverinat, igual que els prínceps. Evidentment, qui millor coneixia aquest assumpte era el Bonkowski Paixà, en pau descansi, perquè era ell qui gestionava aquesta farmàcia especial a la qual el meu oncle també s’hi referia com a laboratori.

–Potser el farmacèutic Nikiforo també en sap alguna cosa! –va dir el seu marit.

No fou fins pràcticament al migdia que el doctor Nuri va tenir l’oportunitat de preguntar a l’amic de joventut del Bonkowski Paixà, el farmacèutic Nikiforo, sobre aquest tema.

L’havia vist al matí ben a prop del llit del doctor Ilias a l’hospital de Theodoropoulos, juntament amb altres doctors i farmacèutics. El doctor Ilias de tant en tant alçava el cap del coixí i exclamava «Despina!». Era el nom de la seva dona a Istanbul. Havia begut un antídot mixt preparat conjuntament pels doctors i farmacèutics. L’opinió a la qual havien arribat era que l’antídot calmaria el malalt.

Cinc minuts després es van trobar a la farmàcia del Nikiforo, que era a tan sols uns passos de l’hospital de Theodoropoulos.

–Vostè em va comentar que molt temps ençà el Bonkowski Paixà havia escrit a Sa Majestat el sultà un informe sobre les herbes que podrien plantar-se al jardí de Yıldız i utilitzar-se per elaborar verins! –va dir el Damat Doctor, anant directament al gra.

–També a mi em va passar pel cap això quan em vaig assabentar que el doctor Ilias havia sigut enverinat –va dir el Nikiforo–. Sa Excel·lentíssima Majestat el sultà temia especialment el mata-rates. Pensava que podrien anar ficant el verí dins del seu menjar en quantitats reduïdíssimes cada dia, sense que ho notés. La premsa britànica sempre publicava articles sobre aquests temes mòrbids. Però aquesta gent ha fet just el contrari amb el doctor Ilias: li han administrat molt arsènic d’una sola tacada.

–Vostè com va arribar a la conclusió que aquest verí era l’arsènic utilitzat per a rates?

–Una pregunta molt apropiada… i el governador paixà apreciaria especialment que me la plantegés, perquè em col·loca en una posició de sospitós. Amb el seu permís, li donaré una resposta detallada per tal d’eliminar qualsevol escletxa de dubte que encara pogués recaure sobre mi.

–Jo no li ho he preguntat perquè hi hagi cap sospita respecte a vostè.

–Espero que em disculpi per una explicació llarga i potser redundant, però vostè sap com som els farmacèutics… Fins i tot hem de mesurar i pesar les nostres paraules quan parlem. Certament a l’illa de Minguer no s’han donat gaires casos d’enverinament amb mata-rates que trasbalsessin l’opinió pública i fossin investigats per fiscals estatals i comissions nacionals o provincials, a diferència d’Europa. Però al llarg dels anys que jo he gestionat el meu negoci aquí, la gent ha après que poden assassinar persones amb mata-rates, enverinant-les lentament sense deixar cap rastre. Fa vint-i-dos anys al fill gran dels Aldonis, una de les famílies rums més riques de l’illa, se li va morir la dona, i, com que no tenien nens, va remoure cel i terra, gastant grans quantitats de diners, per poder casar-se per segon cop, aquesta vegada amb una illenca jove i eixerida. Finalment va esposar la filla del Tanasis, un taverner del barri costaner de Hora. Un temps després d’haver-se casat, el nuvi va començar a venir a la farmàcia i demanar-me medicines, queixant-se de dolors estomacals i vòmits persistents. Els doctors tampoc eren capaços de diagnosticar la seva xacra. La pell de la cara i les mans se li havia enfosquit, i se li obrien feridetes als braços i als dits. Només un observador que conegués les trames de les novel·les franceses hauria sigut capaç de relacionar-ho tot i arribar a una deducció. En qüestió de mesos vam veure com el nuvi, que tenia quaranta anys, s’anava podrint davant dels nostres ulls, fins que va acabar enllitat i finalment morí. Com que en el seu funeral, al qual va acudir tothom, qui va plorar més fou la seva vídua joveníssima, ningú va sospitar cap mena de joc brut o perfídia. Però tres mesos després, quan la jove vídua va vendre la totalitat de la seva herència i marxar a Esmirna amb el seu jove amant, la gent va començar a rumorejar que «foren ells qui el van matar». El farmacèutic Mitsos (gran amant de les novel·les franceses, que llegeix traduïdes al grec) fou el primer que em va plantejar la possibilitat que això bé podria haver sigut un enverinament amb arsènic. Però ja era massa tard, aquell vaixell ja havia salpat. Som tots ciutadans otomans. Fa vint anys la fiscalia estatal no estava preparada, ni ho està encara, per investigar un crim d’aquestes característiques, recorrent a mètodes científics i una lògica europea per resoldre un cas d’enverinament. No sorprèn que els lectors locals de les traduccions, serialitzades en els diaris, de les novel·les detectivesques que tan de moda estan a Europa, sentin gran admiració per aquests doctors ficticis tan erudits, que en el fons voldrien emular. En aquella època, igual que avui, el mata-rates, anomenat arsènic blanc, es podia adquirir sense cap problema en les herboristeries. El cas que he mencionat no va aparèixer a la premsa de l’illa, però els diaris rums i turcs sí que es feien ressò d’aquesta mena d’enverinaments en terres estrangeres de tant en tant, adoptant sempre un to que venia a dir: «mirin quin tipus de coses horribles passen a Europa».

»Hi ha un altre cas d’enverinament important que, com l’altre, tampoc fou investigat. Una noia de disset anys eixerida, però mig boja del barri pobre de Tuzla va enverinar una gran quantitat de persones; segons les meves estimacions més de quaranta. En el transcurs d’un any en el qual la seva família estava intentant esposar-la, es va entrevistar amb un seguici de possibles sogres, candidats a nuvi, mediadors, celestines, familiars i curiosos, i els va anar enverinant a tots ficant en el seu cafè petites dosis no mortals, pràcticament imperceptibles, d’arsènic de mata-rates. Ningú se’n va adonar. A més, el governador d’aquella època havia prohibit la publicació de notícies sobre assassinats amb mata-rates. La idea que una persona pot ser enverinada gradualment administrant-li quantitats nímies d’arsènic blanc, que s’assembla a la farina, és una noció escabrosa. He de dir, però, que crims d’aquesta mena mai han sigut habituals en la nostra illa. O bé algú va entregar a l’ajudant de cuina una bossa de verí juntament amb instruccions, o ell mateix va assabentar-se d’aquest mètode a través d’algú. Nosaltres vam intentar prohibir aquí la venda de mata-rates amb arsènic a les herboristeries fetes a l’antiga, igual que vam fer-ho a Istanbul mitjançant la Societat Farmacèutica.

–I per què creu que no van aconseguir prohibir-la?

–Tingui paciència, doctor paixà, ara li ho explico… Poc després que el governador actual assumís el càrrec, es va retirar la prohibició de mencionar la història de la bella noia endimoniada aficionada a l’arsènic. Això formava part d’una estratègia propagandística per donar la idea que «l’anterior governador era un incompetent». És així com aquesta història anys després va esdevenir notícia, especialment als diaris rums, que la van utilitzar per ridiculitzar les comitives matrimonieres enviades per homes luxuriosos que es volien casar amb noies joves, i així propagar la idea que els musulmans vivien amb retard respecte a la resta del món, incapaços de contraure matrimoni sense recórrer a mediadors i celestines. L’enverinament amb arsènic no és un mètode conegut a la nostra illa, ja que ningú llegeix novel·les franceses. Jo n’estic al corrent perquè un dia em van portar un malalt que havia ingerit grapats de mata-rates després de patir un dur desencant amorós: en els vòmits d’una persona que s’ha empassat arsènic apareixen unes petites partícules blanquinoses, com grumolls. A més, la persona es va penedir quan estava a les portes de la mort, i confessà el verí que havia ingerit. Aquest remordiment és un dels símptomes més estranys… El dolor és veritablement dantesc –va guardar un silenci–. Madame Bovary, la famosa heroïna de la literatura francesa, tan immoral i inestable, se suïcidà de la mateixa manera –va afegir al cap d’uns segons el vell amic cultivat del Bonkowski Paixà, suposant correctament que el doctor Nuri no coneixia aquest personatge.

Des del lloc on estaven asseguts podien contemplar la vitrina situada al mig de la tenda, plena de pots omplerts de pal·liatius a granel, capsetes de medicines importades de tots colors, botelles grans i petites que contenien líquids medicinals i xarops, i paquets diversos. A l’habitació del costat hi havia morters, raspalls, tisores, retortes i cremadors d’alcohol. Durant la seva conversa havien entrat i sortit de la farmàcia tres clients, que havien comprat alguns productes després d’examinar tranquil·lament les vitrines com si no hi hagués pesta a la ciutat.

–Fa vint anys Sa Majestat el sultà encarregà al Bonkowski Paixà un informe sobre com extreure verí de les plantes dels jardins del palau.

–Cert! –va dir el farmacèutic Nikiforo–. Estava segur que se’n recordaria i m’ho preguntaria. I he intentat fer memòria, consultant els meus records. He arribat a la conclusió que, en definitiva, aquesta és la història de l’evolució de les farmàcies modernes a l’estil europeu tant a Istanbul com a l’illa de Minguer.

Per una banda, hi havia els farmacèutics joves com el Bonkowski i el Nikiforo, que havien tornat a terres otomanes després d’haver-se format a París i Berlín amb una devoció impertorbable per la «farmacologia científica» i que, amb el suport d’una facció de «radicals» enutjats amb els quals formaren una associació, exigien que es prohibís la venda de substàncies verinoses (o d’alguna manera nocives) així com la venda de medicines sense prescripció. Hi havia un altre grup nombrós format pels propietaris de les grans farmàcies dels barris de Beyoğlu i Beyazıt, tendes on es venien tota mena de productes, fossin autòctons o importats. Igual que els de la primera facció, aquests també eren majoritàriament cristians. Tothom freqüentava la farmàcia Rebuller o la Kanzuk, gestionades per propietaris britànics. En aquestes farmàcies hi havia els productes típics que se solien vendre en les herboristeries, i també s’hi podien trobar medicines preparades procedents d’Europa (la fórmula de les quals canviava constantment), ungüents que venien dins de capses i ampolles elegants, xarops, cremes i productes de luxe com conserves o xocolates europeus.

Gràcies als detectius i informants que tenia al seu servei, Abdülhamit estava al corrent que diversos prínceps compraven en aquestes farmàcies grans de Beyoğlu a causa de la por que tenien de ser enverinats amb els productes de la farmàcia del palau. El sultà comprenia que fins i tot els prínceps situats més avall en la línia de successió preferissin acudir a les farmàcies de Beyoğlu perquè no confiaven en ell o bé perquè volien presumir; però el que més l’angoixava era la possibilitat que els prínceps obtinguessin substàncies en aquestes farmàcies que poguessin ser utilitzades per confeccionar verins. Els lectors de les cartes de la Pakize Sultan veuran que Abdülhamit havia encarregat al Bonkowski Paixà un informe detallat sobre aquesta qüestió.

El sultà no només volia tenir controlada la compravenda de verins, sinó també esbrinar de què parlaven els doctors que es trobaven a la farmàcia d’Apéry a Galata (cosa que va aconseguir amb escreix). En totes les grans farmàcies, els doctors tenien sales d’espera i petites consultes. Apéry havia transformat la sala d’espera de la seva enorme farmàcia en una mena de sala de lectura on podien trobar-se diverses publicacions mèdiques europees i els darrers llibres sobre medicina recentment importats d’Occident. Tots els doctors d’Istanbul, fossin rums o musulmans, passaven de tant en tant per aquest saló de lectura per llegir les últimes novetats científiques i fer petar la xerrada.

El sultà donava suport especialment als farmacèutics musulmans; volia promoure la seva producció pròpia i els seus establiments (locals com l’Apotecaria de Hamdi, la d’Edhem Pertev i la Istikamet) i anhelava que s’unissin a la societat fundada pel Bonkowski Bey. Però el gran grup que Abdülhamit tenia més interès a protegir i controlar eren els herboristes de la vella escola que confeccionaven ungüents i pastilles casolanes, en les tendes dels quals el visitant podia trobar pólvores medicinals, mata-rates i canyella en una mateixa estanteria. Era entre aquests herboristes fets a l’antiga que existia una major proporció de musulmans, raó per la qual Abdülhamit desitjava ajudar-los a la vegada que volia prohibir la venda de verins; dos propòsits que, com bé sabia, eren contradictoris.

–Com sol passar amb tots els subjectes en els quals Sa Majestat s’interessa especialment, probablement en aquest tema també tenia sentiments incompatibles, em sembla a mi! –va dir el farmacèutic Nikiforo al doctor Nuri–. En aquella època, fa vint anys, un dia Sa Excel·lentíssima Majestat declarava el seu suport incondicional a les farmàcies musulmanes, i l’endemà les deixava en la situació dificilíssima d’haver d’adaptar-se a les estipulacions i prohibicions més modernes, inspirades en estàndards europeus, que anomenava «reformes i millores», coses que els farmacèutics musulmans ni coneixien bé ni eren capaços d’implementar. És ben sabut, però, que si Sa Majestat el sultà observa que una d’aquestes estipulacions exigides pels poders occidentals, en les quals no creu ni ell, acaba sent perniciosa per als ciutadans musulmans, no triga a abandonar-la. No és precisament per això que va dissoldre la Cambra de Diputats, al·legant que les llibertats introduïdes amb aquesta reforma acabarien perjudicant la població musulmana?

El Damat Doctor va quedar sorprès davant les paraules del farmacèutic, que havia demostrat un coratge inusual duent a terme declaracions controvertides d’aquesta mena amb tanta comoditat –potser perquè les havia memoritzat amb antelació?– i en tornar a l’habitació de convidats de la seu de la governació, una estona després, va compartir amb la Pakize Sultan tals observacions. Discutint-ho amb la seva dona, van arribar a la conclusió que, en realitat, el Nikiforo havia parlat com si fos una persona que tenia alguna mena de vincle secret amb Abdülhamit, i que potser fins i tot rebia telègrafs encriptats del mateix sultà. Cinquanta dies abans, en un moment de calma durant les celebracions nupcials repletes de cambrers i carruatges de cavalls, el doctor Nuri s’havia trobat amb el nuvi de la Hatice Sultan, la germana gran de la Pakize, i aquest home, d’edat més avançada i amb més experiència en aquests afers, li havia comentat el següent:

–Fixi’s bé en els personatges que gosen denigrar en públic Sa Majestat l’Excel·lentíssim sultà! Són tots agents provocateurs. Si els segueix el joc, el denunciaran a Sa Majestat sense perdre ni un segon. S’ha de plantejar el següent: «com és possible que aquest paio m’estigui dient tan tranquil aquestes coses, que ningú s’atreviria ni tan sols a pensar?». Són informants, i precisament per això parlen sense embuts i sense por.

31

En el transcurs de la història, com d’important és el «caràcter» d’una persona? N’hi ha que no es preocupen gens per aquestes qüestions; creuen que la història és més gran que els actors individuals. Però alguns historiadors sí que prenen en consideració els caràcters de figures particulars i protagonistes per explicar el procés històric. Nosaltres també som de l’opinió que a vegades el caràcter i el temperament de persones específiques poden influenciar l’evolució de la història. Però allò que dona forma a aquestes característiques personals és precisament la mateixa història.

Sí, el sultà Abdülhamit era tan aprensiu que els europeus el titllaven de «paranoic». Però aquesta aprensió era fruit del que havia viscut, del que havia vist –és a dir, fruit de la mateixa història–. En altres paraules, Abdülhamit tenia bones raons per ser així d’aprensiu.

L’any 1876, a l’edat de trenta-quatre anys, Abdülhamit era un príncep que, si bé no cridava gaire l’atenció, comptava amb cert prestigi (era prudent, sincer, piadós), segon en la línia de successió al tron. El seu oncle Abdülaziz era el sultà. Però una nit, de resultes d’un cop dut a terme amb els esforços conjunts del Mithat Paixà i el ministre de guerra Hüseyn Avni Paixà, Abdülaziz fou forçat a abdicar i va ser substituït pel germà gran d’Abdülhamit, Murat V. Poc després, el sultà deposat va morir –o bé fou directament assassinat, o va suïcidar-se sota pressió–. Mentre succeïen tots aquests esdeveniments –és a dir, quan els soldats àrabs provinents del Cinquè Exèrcit assetjaren el palau de Dolmabahçe i el sultà destituït, després d’escapar en una barca, aparegué mort quatre dies més tard en un dels palauets una mica més enllà del Bòsfor amb les venes dels canells tallades (havent estat assassinat o havent-se suïcidat violentament)–, Abdülhamit, que ara havia passat a ser el primer en la línia de successió, seguia, des de la seva cambra i absolutament horroritzat, el que estava passant als palaus i a les habitacions del seu voltant, intentant lligar caps. No era capaç d’assimilar la mort del seu oncle, un fet dantesc. Com era possible que arribats a aquest punt de la història un sultà fos assassinat després d’haver sigut forçat a abdicar? Encara ho estava digerint quan tres mesos després els soldats, sota les ordres del Mithat Paixà i els altres buròcrates que havien deposat Abdülaziz, van fer exactament el mateix amb el nou sultà, Murat V (el pare de la Pakize Sultan). Murat V havia quedat igual de trasbalsat per la mort del seu oncle, un fet que afectà la seva salut mental –raó per la qual fou apartat del tron–. És a dir, que en qüestió de quatre mesos Abdülhamit havia passat d’ocupar el segon lloc en la línia de successió a ser coronat sultà, un breu període durant el qual havia constatat el gran poder que havien amassat el Mithat Paixà i els altres buròcrates que havien tramat tots aquests esdeveniments, i va arribar a la conclusió que a ell podrien fer-li el mateix que als seus dos antecessors.

Abülhamit ja havia experimentat aquesta mena de temors abans d’accedir al tron. Igual que l’any 1901 els prínceps tenien por que ell els enverinés, més de trenta anys enrere el príncep Hamit Efendi i el seu germà gran Murat Efendi, primer en la línia de successió, també havien temut ser enverinats pel seu oncle, el sultà Abdülaziz. Abdülaziz volia que el succeís el seu fill, el príncep Yusuf Izzettin Efendi (quan el seu fill tenia catorze anys fou nomenat cap de l’estat major, i després comandant de l’exèrcit imperial).

L’estiu de 1867 el sultà Abdülaziz es va emportar el príncep i els seus dos nebots a un viatge per Europa, durant el transcurs del qual es va agreujar la tensió existent entre l’oncle sultà i els dos probables successors. De fet, ja abans de sortir de viatge el príncep hereu Murat havia intentat mantenir-se allunyat d’aquesta tensió passant la major part del seu temps no en les seves estances al palau de Beşiktaş (avui conegut com a Dolmabahçe), a prop del sultà, sinó a la seva pròpia mansió a Kurbağalıdere. La primera fricció destacable –segons el que la Pakize Sultan va escriure a sa germana molts anys després arran de la mort del seu pare Murat V, qui havia explicat aquesta anècdota als seus fills– va tenir lloc en un convit de rebuda que s’havia preparat al palau de l’Elisi de París. El príncep hereu Murat fou amonestat pel seu oncle sultà perquè s’havia rodejat de dones franceses de vestimenta lleugera i, després d’haver-s’hi dirigit en francès, havia ballat una «quadrilla» amb una d’elles.

Uns dies després, en un convit organitzat al palau de Buckingham de Londres, el príncep Eduard, el fill mig beneit i successor de la reina Victòria (qui li amagava els secrets d’estat), s’interessà especialment pel jove príncep hereu Murat i el seu germà el príncep Hamit, quelcom que posà negre el seu oncle sultà –segons al·legaren els nebots–a la vegada que li «despertà enveja». L’endemà algú va trucar a la porta de l’habitació de convidats del palau de Buckingham on es quedava el príncep Murat, i l’assistent personal d’Abdülaziz entrà amb una plàtera de raïm, que va deixar sobre la taula anunciant: «Amb els millors desitjos de la nostra Excel·lència el sultà!». Després de menjar-se’l sense pensar-s’ho dues vegades, el príncep hereu va començar a notar uns estranys dolors estomacals i va anar corrents a llagrimejar al seu germà, que dormia a l’habitació adjunta. El jove Abdülhamit (tenia vint-i-cinc anys) sempre duia a sobre un antídot, que va mesclar amb aigua en un vas i li va fer beure al seu germà a correcuita, cridant també els doctors del palau, una reacció que va salvar la vida del futur sultà otomà. Quan la reina Victòria es va assabentar dels fets va enviar el príncep hereu Eduard per comunicar al príncep Murat i el seu germà Hamit que si realment creien que això havia sigut un intent d’assassinat, la Corona els convidava a romandre a Anglaterra en comptes de tornar a Istanbul mentre esperaven per accedir al tron. (Molt temps després tant Eduard com Murat esdevindrien francmaçons i s’escriurien entre ells – Eduard no accediria al tron britànic fins a l’any en el qual transcorre la nostra història–.) Els dos prínceps otomans, que en un futur serien sultans, van decidir oblidar-se del tema sense que se n’assabentés el seu oncle sultà, perquè tenien por que un esdeveniment que potser s’havien imaginat esdevingués un escàndol polític desproporcionat, especialment en les pàgines de la premsa («Els membres de la dinastia otomana s’estan enverinant els uns als altres al palau de Buckingham!»), i més endavant van qüestionar-se si potser havien sigut més víctimes de la paranoia que de cap altra cosa.

Però, tot i els intents d’encobrir-ho, en tornar a Istanbul la història va arribar a orelles d’Abdülaziz, que es va enfilar com una carabassera, i durant una temporada va mantenir allunyat del palau de Dolmabahçe el príncep hereu Murat, que «ens havia posat a tots en ridícul».

Molt temps després, en algunes columnes sobre història publicades als diaris de la República Turca moderna, va propagar-se una versió totalment falsa i fictícia d’aquesta anècdota, segons la qual durant la seva visita a Londres la reina Victòria havia proposat als prínceps Murat i Hamit no només romandre allà per esperar el seu torn al tron, sinó que també els havia convidat a casar-se amb princeses de la família reial britànica. Qualsevol persona que tingui dos dits de front veurà com d’absurda és la idea que una princesa de la família reial britànica es pogués casar amb un home –fos qui fos– que jeia amb quatre esposes diferents i infinitat de concubines i que a sobre la tractaria malament; és evident que la reina no esposaria ningú de la seva família amb aquests homes que s’enverinaven entre ells i ni tan sols parlaven anglès, i ens resulta difícil entendre per què els lectors turcs d’aquest tipus de diaris voldrien llegir i rellegir aquesta mentida publicada amb titulars diferents al llarg de dos o tres anys («La reina Victòria volgué entregar la seva filla a Abdülhamit!»), i que a sobre s’ho creguessin tan tranquils sense qüestionar-ho.

Quan Abdülhamit va accedir al tron després de l’assassinat del seu oncle i l’abdicació del seu germà gran, havien passat nou anys des del viatge a Europa, temps durant el qual havia après que aquell antídot de betzoar lleuger –que molts monarques i dirigents fets a l’antiga duien sempre a sobre, especialment en els països de l’est– no hauria servit de res, almenys científicament. És per això que un dels primers informes que va sol·licitar el sultà al Bonkowski Paixà tractava sobre verins que no deixaven rastre i verins sense antídot, i, més concretament, quines plantes del jardí del palau de Yıldız podien ser utilitzades per a confeccionar verins de forma «científica».

El nom del jove Bonkowski Bey havia arribat a orelles del sultà gràcies a l’atenció suscitada per la Societé de Pharmacie de Constantinople, que havia fundat juntament amb el farmacèutic Nikiforo. Aquesta associació estava en guerra contra els altres gremis de farmacèutics, i intentava fer arribar a l’estat les seves propostes. La principal exigència era que es prohibís la venda de substàncies nocives, especialment verins, que podien aconseguir-se fàcilment en herboristeries antiquades que venien espècies, pólvores, pastes, herbes i rizomes. Arsènic, lletereses, orpiment, fenol, codeïna, cantaridina, èter sulfúric, iodoform, etanol, creosota, sabadilla, opi, morfina, i gairebé cent altres substàncies no s’haurien de vendre en herboristeries, sinó en farmàcies modernes d’estil europeu, sotmeses a una rígida normativa, aprovades per inspectors i només adquiribles amb prescripcions de doctors!

A través de les novel·les policíaques que tot just llavors havia començat a llegir, Abdühamit també aprendria que era possible enverinar amb mata-rates, un procés gradual i lent l’origen del qual no seria fàcilment determinable. Quan el sultà feia que li llegissin novel·les, solia prestar especial atenció a les pàgines que proporcionaven informacions sobre enverinaments difícils de rastrejar, i sovint demanava que se li tornessin a llegir paràgrafs concrets. L’interès d’Abdülhamit en el possible cultiu de plantes verinoses al jardí del palau el podem il·lustrar als lectors d’aquesta manera: com tots els emperadors moderns d’Orient, Abdülhamit s’imaginava el gran jardí del seu palau com una miniatura del món. En realitat, el sultà li estava plantejant una pregunta directa i simple al jove Bonkowski Bey: amb quines plantes es podia confeccionar verí?

Quan el Bonkowski Bey redactava l’informe detallat sobre aquest tema, fou també nomenat director de la farmàcia privada del sultà al palau de Yıldız, que a vegades rebia el nom de «laboratori de química». Com que tot això succeí en l’època que el Bonkowski Bey es deixava la pell en la Societat de Farmacèutics, combatent els herboristes de la vella escola, en les seves converses amb el monarca sovint tractaven el tema dels verins i el fet que la gent d’avui dia hi pogués accedir tan fàcilment. Abdülhamit també era conscient que la majoria dels verins que havien ocasionat la mort lenta i sense rastre d’alguns dels seus avantpassats –per exemple el sultà Mehmet el Conqueridor quatre-cents vint anys abans– encara es podien obtenir sense problema en qualsevol dels centenars d’herboristeries d’Istanbul. En els arxius del palau de Yıldız hi ha registres escrits de com funcionaris del Mabeyn s’encarregaren de buscar i trobar verins en les herboristeries de Yeniçarşı, Beyazıt, Kapalıçarşı i Fatih, que després duien als laboratoris del palau.

Havent tornat a la seu de la governació a la tarda, un cop conclosa la seva trobada amb el Nikiforo, el doctor Nuri fou convocat al despatx del governador.

–L’enterrarem amb calç, com els empestats, i així no es propagaran rumors sobre l’enverinament –va dir–. Acceptar que tant el doctor Ilias com el Bonkowski Paixà han sigut víctimes d’una pèrfida conspiració deixaria l’estat otomà en una situació de tal impotència en l’illa de Minguer que ni jo ni Istanbul podem permetre. Si Sa Majestat s’assabentés que després del Bonkowski Paixà el seu ajudant també ha sigut assassinat i que ni jo ni vostè hem sigut capaços de trobar l’assassí, potser es pensaria que ho estem fent deliberadament.

–Al seu parer, els responsables d’aquest crim i els que van matar el Bonkowski Paixà són la mateixa gent? –va preguntar el doctor Nuri.

–Sap la mar de bé que encara no tenim cap resposta a tal pregunta! –va exclamar el governador–. Però si Istanbul hagués insistit, hauríem dut la investigació fins a les últimes conseqüències: trobaríem algú que confessaria haver ficat mata-rates dins dels çöreks. Aquesta labor ara recau en vostè. Sense tortures ni falanga, ja que ho investigarà recorrent al mètode de Sherlock Holmes. És a dir, identificarà el culpable escurant la cassola als herboristes i farmacèutics, igual que el detectiu que tant admira Sa Majestat el sultà. Que li sigui lleu! Els herboristes l’estan esperant, s’han pres totes les mesures necessàries. A veure què li expliquen.

Les autoritats havien portat els soldats que treballaven a la cuina de la guarnició –cuiners, ajudants i la resta de sospitosos– als propietaris, encarregats i dependents de totes les principals herboristeries que venien mata-rates per veure si els reconeixien, però cap d’ells havia sigut capaç d’identificar-los de manera conclusiva, ni tampoc recordaven cap altra persona que hagués comprat tanta quantitat de verí.

Primer el doctor Nuri va visitar una petita herboristeria del barri d’Eyoklima. L’ambient d’aquell establiment va recordar-li les botigues farcides de bones olors que gestionaven els jueus de Mahmutpaşa a Istanbul. Davant del taulell hi havia un munt de sacs plens d’espècies i pólvores de tots colors. Els flascons de les estanteries contenien fruits, boletes i medicines de tota mena. Del sostre penjaven, balancejant-se lleugerament, cordes on s’havien subjectat herbes, farcells i uns estranys materials esponjosos. A l’interior de la botiga en comptes d’un metge que esperava pacients, com era el cas a les tendes d’Istanbul, només hi havia el propietari, el Vasil Efendi, que estava al corrent de la visita del doctor Nuri perquè la governació li havia notificat la seva arribada.

Després de saludar el seu convidat palatí amb exagerats salams i inclinant-se pràcticament fins a terra, el Vasil Efendi va dir-li exactament el mateix que havia dit durant la seva interrogació: cap dels cuiners o ajudants no havia acudit a la seva botiga; de fet, en les darreres setmanes no havia venut mata-rates a ningú perquè a les cases i als carrers ja no apareixien tants ratolins com en els primers dies. A més, les autoritats municipals havien omplert la ciutat de verí gratuït. El Vasil va comentar-li, xampurrejant turc, que en aquells moments era més fàcil i econòmic comprar mata-rates en quantitats considerables directament als municipis. Cada vegada que el doctor Nuri apropava el nas i els ulls als productes de la tenda –flascons de vidre plens d’arrels i rizomes aromàtics, herbes, aparells de mesuratge, espècies de tots els colors dins de receptacles, pólvores dins de gerres i sacs, ampolles diverses sobre les estanteries– l’herborista interrompia el que deia i es posava a parlar sobre mostassa, gessamí, ruibarbre, henna, coca, mentol, fruits de cirerer de guineu, esperó o canyella. El Vasil també va ensenyar al doctor Nuri el sarró on guardava les pólvores de mata-rates: va explicar que els productes verinosos es mantenien sempre allunyats dels clients, i que ell sempre romania a la tenda quan s’empraven per confeccionar pastes o mescles per als clients que ho sol·licitaven. Tot seguit, va voler narrar-li una anècdota sobre el tema. Un herborista d’Esmirna havia explicat al seu aprenent com fer una recepta prescrita, i el va enviar a la tenda mentre ell es quedava a casa; però el jove va confondre la ubicació dels sarrons i va afegir-hi a la mescla tres dracmes de pólvora blanca que en realitat era mata-rates, raó per la qual el malalt al qual van entregar la medicina va morir. Aquesta era una història que li havia explicat el seu soci, que tenia una botiga al mateix carrer que la de l’herborista. El seu soci li enviava sucuk d’Esmirna a bord del vaixell de Messageries:40 aquest era l’únic establiment de l’illa que l’importava, va afegir amb orgull.

L’herborista Vasil Efendi va voler ensenyar al doctor Nuri el procés d’elaboració d’un potatge. Primer va esmicolar un tros de gingebre i el va mesclar amb vuit fulles de tuia, picant-ho tot plegat. Després de mostrar-li amb gran satisfacció dos sacs de quitrà de càdec i leblebi en pols i fer-li olorar els ingredients,41 va afegir-los a la mescla i va fer-ne una pasta aixafant-ho a consciència. Tot seguit, va inserir-hi un motlle en forma de cullera i va començar a fer-ne pastilles.

–Si tens diarrea, te’n prens una amb l’estómac buit i es tallarà immediatament! –va anunciar la mar de satisfet de si mateix.

El doctor Nuri també va veure sacs d’espècies, sucre, tints i grans de cafè semblants als d’aquesta tenda en dos altres herboristeries de la ciutat que va visitar després. Davant de la botiga del Vasil havien col·locat un ou d’estruç que ajudava a aquells que tenien receptes però eren analfabets a reconèixer la tenda. Davant de la porta d’una altra botiga del Mercat Vell hi havia una maqueta del Far Àrab, mentre que davant de l’aparador d’una herboristeria de Vavla havien instal·lat unes tisores enormes en forma de senyal. En aquestes dues botigues, els productes més venuts eren medicines per a l’estómac, ungüents per a ferides i reumatismes, pastilles per a la tos i les hemorroides, i laxatius. El Damat Doctor va observar i prendre nota (recordant el que li havia comentat el Nikiforo) de com algunes de les medicines i substàncies la venda de les quals havia sigut prohibida en les herboristeries d’Istanbul sota pressió dels farmacèutics aquí podien ser obtingudes sense problema –per exemple estramoni, matapoll, ginebre negre o extracte d’ametlla amarga–. El doctor Nuri també va deixar anotat –convençut que aquest tipus d’informacions revelarien la identitat dels membres de la conspiració que tenia com a objectiu matar els doctors de quarantena– que en els potatges medicinals per frenar els dolors estomacals també s’hi utilitzaven camamilla, anís, fenoll i pebreta. L’herborista que havia col·locat unes tisores enormes al seu aparador va explicar al doctor Nuri que la majoria d’ungüents que prescrivien als xeics que distribuïen amulets i paperets beneïts contra la pesta estaven elaborats amb fulles de roses, oli d’oliva, sulfur i cera d’abelles, mentre li entregava una ampolla d’un d’aquests productes.

En tornar a l’habitació de convidats, la Pakize Sultan va voler provar aquests líquids i mescles, ni que fos per riure una mica, però el seu marit no li va donar permís. Després d’una estona de discussions, rabioles i coquetejos, els flascons van quedar apartats en un racó. Però el doctor Nuri mai no va deixar de banda la seva missió de visitar totes les herboristeries d’Arkaz.

32

Quan els diaris grecs es van fer gran ressò de la notícia que un passatger del vaixell Odiyitis, que havia salpat cap a Atenes des de Minguer abans de la quarantena, havia mort a bord i l’embarcació havia sigut posada en quarantena en arribar al port, la premsa europea va començar a criticar els otomans dient que no havien sigut capaços de frenar adequadament la pesta procedent de la Xina i l’Índia a través del canal de Suez i el Hijaz, i que ara aquesta labor requeia en els països d’Europa. Els diaris francesos Le Petit Journal i Le Petit Parisien, així com el Daily Telegraph londinenc, van tornar a promoure la idea que l’Imperi otomà era «l’home malalt d’Europa». A partir d’aquell moment tots els ports de l’Europa occidental van començar a exigir als vaixells provinents d’Arkaz que hissessin una bandera groga i que imposessin als seus passatgers una quarantena de com a mínim deu dies d’aïllament abans de deixar-los desembarcar.

Aquestes mesures de quarantena també eren una forma de castigar els otomans. Les grans potències d’Occident van queixar-se a Abdülhamit del governador de Minguer, que no havia sigut capaç d’implementar correctament les mesures de quarantena, i, tal com ja havien fet anteriorment en reacció als brots de còlera al Hijaz, van amonestar severament l’administració otomana. A través dels seus ambaixadors van fer saber a la Sublim Porta que si la governació de Minguer seguia negligint la implementació adequada de la quarantena en els vaixells que partien de l’illa, prendrien cartes en l’assumpte i enviarien els seus vaixells de guerra –afegint que, de fet, els seus bucs ja estaven al Mediterrani.

La Sublim Porta i el Mabeyn ho notificaren al governador, el governador discutí el tema amb el Damat Doctor, aquest ho compartí amb la seva esposa, i Pakize Sultan escrigué a la seva germana tot el que havia escoltat sobre el tema.

–Tenint en compte que no arriba cap vaixell de correus, les cartes que està escrivint probablement acabaran apilades en algun sac de l’oficina de correus! –li havia dit el seu marit en una ocasió–. Em pregunto si no seria més convenient que ara com ara les guardés a l’habitació…

–No en puc començar una de nova si no he enviat la que tinc a les mans! –havia respòs la Pakize Sultan–. Creu que el major em podria dur vint postals més d’aquestes, senyor meu?

Tenia a la mà set postals en blanc i negre (és a dir, no havien sigut acolorides manualment) impreses a Istanbul. A la Pakize Sultan li agradava llegir en veu alta, com si recités els versos d’una poesia, les paraules en francès que acompanyaven les imatges d’aquestes postals: «Citadelle de Minguer», «Hôtel Splendide Palace», «Vue générale de la baie», «Phare d’Arkaz et son port», «Ville vue prise de la citadelle», «Hamidié Palace et bazaar», «Église Saint-Antoine et la baie»…

Durant una temporada, la Pakize Sultan havia llegit llibres en francès al seu pare, i havia passat llargues estones gaudint en solitari de novel·les romàntiques. Influïda per aquesta literatura, ara seguia el transcurs de la història d’amor del major com si fos una novel·la, i escrivia a sa germana tot allò que sabia a través del seu marit.

Si bé el seu avi, el seu oncle, el seu pare i tots els sultans havien tingut set o vuit esposes cadascun, així com harems a vessar de concubines, la Pakize Sultan estava en contra que els homes es casessin amb més d’una dona. Les seves germanes i la majoria de noies de la família imperial compartien la seva opinió. En part això era degut, naturalment, a l’educació que havien rebut a l’harem, que havia sigut de caràcter europeu. Però la font principal d’aquest pensament crític era la regla tradicional segons la qual als homes que es casaven amb les filles de sultans no se’ls permetia casar-se amb una segona dona.

Quan la Pakize Sultan es va assabentar que la Zeynep, la núvia en potència del major, havia renunciat a casar-se després d’esbrinar que l’home amb el qual el seu pare pretenia esposar-la tenia una segona dona en un poble del nord, va esdevenir automàticament una admiradora d’aquesta noia que era més jove que ella, sense prestar atenció a altres possibles raons per les quals s’havia anul·lat el compromís. Dos dies després el doctor Nuri va donar-li la notícia que finalment el major Kâmil s’havia trobat amb la Zeynep, i que entre ells s’havia produït una misteriosa atracció. Els lectors de les cartes de la Pakize Sultan també veuran que l’origen d’aquesta història d’amor tan estimada i exagerada pel poble minguerès en realitat parteix d’una sèrie d’encontres força modestos.

Aquell dia quan el major tornava de l’oficina de correus va decidir allargar el seu itinerari, travessant el rierol per donar un volt pels barris on vivien la majoria dels musulmans. Al barri de Bayırlar va veure tres nens petits, dos dels quals guardaven un silenci absolut i l’altre plorava com una magdalena, sota la olivera d’un jardí frondós i ombrívol que donava a un carrer desert. Dos patis més enllà va sentir els crits d’unes dones que duien el cap tapat amb mocadors i es barallaven davant la porta d’una casa acusant-se entre elles: «Tu ets qui ens ha portat la malaltia!», «No! Ets tu!». Al barri de Tuzla va presenciar com un treballador del port que estava ben informat sobre les mesures contra la pesta sermonejava unes dones perquè estaven utilitzant els objectes d’un difunt. Va assabentar-se que un hoca del tekke dels Zaim (situat en aquell mateix carrer) repartia amulets beneïts contra l’epidèmia; li van explicar que si esperaves davant la porta del jardí en silenci i recitaves unes paraules concretes –«Vinc amb el desig exprés d’oferir els meus respectes, senyor meu»–, inclinant-te tres vegades mentre encreuaves els braços, obrien la porta i et deixaven entrar a dins.

En un altre barri va notar el silenci suscitat per la mort i la por. Sentia la impotència dels doctors i els funcionaris de l’estat, però després de passar per un carreró i per davant d’un pati es va trobar en els carrers somnolents i polsegosos de la seva infància, una cosa que va mitigar una mica el seu temor.

Va distingir la Zeynep entre un grup de nou o deu dones i noies que baixava per un carrer per on fluïa un riuet d’aigua bruta. Les va seguir una estona discretament de manera que ningú se n’assabentés. Duien vestimentes de tots colors i mocadors blancs al cap. Però això no va durar gaire.

En un moment donat, la Zeynep i les dones es van allunyar i el major les va perdre de vista. Ell va seguir caminant entre murs recoberts d’heures, solars plens de matolls i jardins buits i abandonats amb la intenció de trobar-les. En el pati posterior d’una casa, una dona amb el cap tapat penjava la bugada d’unes cordes mentre escridassava els seus fills petits, dos nens que corrien descalços al seu voltant, com si aquell dia fos qualsevol altre.

Finalment va anar a parar a un carrer polsegós que va reconèixer com un dels espais de la seva infància. Llavors va tenir la sensació que algú l’estava observant des de lluny, com si estigués en un somni. En experimentar-ho va concloure que havia perdut la pista a la noia i va resignar-se a tornar a la seu de la governació.

Quan va anar a veure la seva mare aquella mateixa tarda va comprendre que ja no era capaç de negar els seus sentiments: n’estava enamorat. De fet, la seva mare es comportava com si fos l’únic tema de conversa possible.

–Li has anat al darrere –va dir–. Això li ha fet gràcia.

Al major el va sorprendre que els fets haguessin arribat tan de pressa a les orelles de la seva mare, cosa que el va plaure –i, tot i que la seva reacció instintiva hauria sigut exclamar-li «Per favor, aconsegueix-me-la!», es va abstenir de comportar-se de forma dramàtica perquè tenia por d’espantar la mare amb la seva impaciència. Però ella, que coneixia bé el seu fill, va detectar aquest anhel quan el va mirar als ulls.

–És una noia excepcional –va dir amb certa fredor–. Una rosa espinosa, potser, però una d’aquestes oportunitats que només arriben un cop a la vida. Que siguis capaç de reconèixer el seu valor demostra que has madurat. Estàs disposat a fer-ho tot per ella?

–Què és tot?

–Després de tanta desgràcia, la noia vol marxar a Istanbul i desempallegar-se definitivament del tal Ramiz. Els seus germans i familiars no han retornat al Ramiz l’or que els va pagar, això és evident. I ell, confiant en el seu germà, el xeic Hamdullah, segueix disposat a fer tota mena de barrabassades.

–No tinc por del Ramiz… Però estem en quarantena, i és impossible que marxem immediatament a Istanbul. Saps què? Abans la duré a la Xina amb la filla del sultà! –va dir el major.

–Serà molt més convincent i eficaç que li diguis «et duré a Istanbul», i no pas «et portaré a la Xina»! –va dir la mare–. Què diu el teu Lami?

La persona a la qual es referia la mare era el millor amic d’infància del major, que estava al corrent de tots els rumors que circulaven per la ciutat. El major va dirigir-se a l’hotel Splendid Palas caminant pels carrers assolellats d’olor de roses, sota l’ombra de magnòlies i til·lers que havien florit. Es va asseure amb en Lami a la terrassa de l’hotel, sota l’ombra dels seus tendals de ratlles blanques i taronges característics, a les cadires de vímet d’una taula amb vistes al port. Els arribava una aroma de rosa, llisol i farigola. La mare d’aquest amic carallarga era ortodoxa i el seu pare, musulmà. Després que morís el seu pare i la família paterna marxés de l’illa, s’havia assentat entre la població rum. Ara dirigia l’hotel Splendid, l’uniforme de lli vermellós i marronós del qual duia posat. En el gran vestíbul de l’hotel i la terrassa –per on havien passat homes de negocis italians que administraven la indústria de marbre de l’illa (deu anys abans), rums benestants, funcionaris otomans, notables musulmans que desitjaven ser vistos en públic, oficinistes, militars vestits de civils i a vegades el mateix governador– es feien ressò de totes les notícies dignes d’atenció de Minguer.

En Lami sabia que la Zeynep havia rebutjat el Ramiz i tenia por que el seu germà xeic no es quedés de braços plegats i utilitzés la seva reputació per contraatacar d’alguna manera. Va resumir al major les animalades del malfactor, asseverant que el governador havia fet bé de tancar-lo a la presó.

–Que el governador el torni a ficar a la masmorra! – va ser la seva primera reacció quan es va assabentar que Istanbul havia ordenat l’alliberament del Ramiz sota condició que no tornés a trepitjar a Arkaz, però tot seguit va afegir que tornar-lo a empresonar seria difícil.

–Per què?

–Perquè si bé al governador paixà no li fa gens de gràcia el xeic Hamdullah, també sap que serà complicat mantenir la quarantena sense la seva aquiescència.

Alguns historiadors han puntualitzat que el fet que un governador otomà tan poderós com el Sami Paixà es comportés amb tants escrúpols de cara al xeic Hamdullah era un «taló d’Aquil·les» innecessari que utilitzava com a via d’evasió de les coses que més l’enfurismaven, mencionant que un governador paixà d’una província on hi havia un destacament militar no hauria de tenir por del cap líder tekke, per molt influent que fos. Els paixàs otomans eren molt més forts –com també ho serien els governadors buròcrates de la República Turca més endavant– que els xeics, evidentment, cosa que queda reflectida en el laïcisme oficial que abraçarien els estats moderns de Minguer i Turquia. Però, en la nostra opinió, adoptar un tarannà conciliador de cara als tekkes per tal de convèncer la gent de la necessitat de les mesures de quarantena fou una decisió políticament realista i sensata per part del governador.

–L’illa sencera va al darrere d’aquesta noia –va dir el Lami–. Ho tens complicat.

–Sí, però n’estic enamorat…

–La noia té dos germans bessons –va dir el Lami–. El Hadid i el Mecid. Gestionaven el Forn dels Bessons, però ara està tancat. Els hauries de reclutar a la teva divisió de quarantena… Potser no són gaire llestos, però són bona gent, honrats. El millor pa que ha passat per la cuina de l’Splendid Palas era del Forn dels Bessons!

–Aquesta noia em té tan encisat que ni em passaria pel cap pensar que els seus germans podrien fer res dolent! –va dir el major amb una gran confiança en les seves paraules.

Després d’aquesta conversa es va decidir que el millor seria organitzar una trobada en un lloc públic de la ciutat amb la Zeynep i els seus germans. Tan sols tres dies després van quedar a la terrassa mig recoberta de l’hotel Splendid, situada al bell mig de l’avinguda d’Istanbul. Més tard, el major explicaria amb total honestedat al doctor Nuri que en veure asseguda la Zeynep el seu cor bategava a cent per hora.

Els germans Mecid i Hadid s’havien afaitat i duien posades unes camises pulcres per fer la impressió que eren gent de ciutat, però els fesos que duien al cap i la seva gestualitat nerviosa revelaven que no se sentien del tot còmodes en aquest ambient. En cap moment van abordar temes com l’escreix, els obsequis nupcials, o els pagaments que efectuaria el major, perquè les seves mares ja havien arribat a un acord al respecte. En una de les parets del restaurant desert on seien penjava un anunci de quarantena que en poc temps s’havia desgastat i descolorit, com si fos un vestigi de temps molt més remots; tenia un aspecte estrany que feia de la pesta quelcom molt més horrible.

–Reunint-nos aquí ens estem jugant la vida… –va dir finalment el major–. Segons les prohibicions de quarantena, no està permès que seguin més de dues persones l’una al costat de l’altra.

–Nosaltres som mers vassalls del gran Al·là! –va dir el Mecid–. La nostra tranquil·litat és plena, perquè sabem que els nostres destins ja estan escrits. No s’hi amoïni!

–Si creuen en la validesa de les prohibicions de quarantena, i si s’apunten a la divisió de quarantena com a voluntaris, es quedaran fins i tot més tranquils. En les últimes vint-i-quatre hores han mort de pesta onze persones. I encara hi ha gent que segueix amagant els seus difunts.

–Senyor Kâmil, escolti’m bé –va dir la Zeynep –. Jo del que tinc por no és de caure en les urpes de l’epidèmia i morir jove, sinó de fer-me vella en aquesta illa sense tenir l’oportunitat de viure realment.

–Que vostè sàpiga amb tanta claredat el que vol és molt admirable –va respondre el major.

Asseguts l’un davant de l’altre, intentaven no mirar-se directament als ulls més d’un parell de segons perquè les seves cares quedaven massa a prop l’una de l’altra. El major, sentint que podia quedar-se perdudament enamorat d’aquesta noia d’ulls fosquíssims, i anticipant l’anhel que sentiria pensant en ella durant les nits de soledat que passaria assignat a una guarnició remota, va desitjar bojament casar-se amb ella.

I és així com la Satiye Hanım, que havia dut a terme en segon pla les negociacions del casament i la cerimònia amb la mare i els germans de Zeynep, va aconseguir deixar-ho tot tancat de forma ràpida i cordial. El governador paixà també va oferir el seu suport absolut al major, eliminant tota mena d’obstacles administratius que podrien sorgir abans de la celebració. El cercle del Ramiz havia començat a difondre rumors que afirmaven que el xeic Hamdullah estava molt disgustat i trist per com havien tractat el seu germà. Tothom estava convençut que el Ramiz tornaria a la ciutat per passar comptes.

Organitzant la boda, el governador va convertir en una qüestió d’orgull el fet que el major es casés amb la noia sense témer a ningú, seguint els seus desitjos. Va determinar que el millor (i el més segur) seria instal·lar l’oficial otomà noucasat a l’hotel Splendid amb la seva dona. És així com el major va decidir, juntament amb la seva futura esposa, mudar-se a una de les habitacions del pis més alt de l’hotel Splendid, com si fossin una parella de viatgers europeus amb calés.

El governador paixà, que ho seguia tot de ben a prop, va recomanar al major que anés a l’establiment del Panayot, el barber més famós de Minguer, situat al capdavall de la Baixada de l’Ase Bramant, pel tradicional afaitament del nuvi. En arribar a la barberia, el migdia del dijous 14 de maig, el primer que va escoltar el major de boca del Panayot foren les seves jactàncies: en els darrers vint anys, tothom que es casava a Arkaz, fossin musulmans o cristians, acudia a ell per afaitar-se.

–Comandant, veig que estàs nerviós –va afegir–. Observes l’interior del meu petit establiment, els meus estris, com si t’estiguessis preguntant si estan empestats. Però creu-me, he netejat amb aigua bullent totes aquestes tisores, pinces i navalles tal com ho han prescrit els doctors de quarantena. No perquè jo tingui por, sinó perquè així clients educats com tu es queden més tranquils.

–Tu per què no tens por?

–Nosaltres estem sotmesos a la voluntat de la Verge Maria i Jesús! –va dir el barber, i va dirigir una miradeta cap a un racó de la barberia.

En mirar cap a aquella direcció, el major esperava veure la icona que donava forces al barber, però l’únic que va clissar eren raspalls, bols, morters, fulles d’afaitar, pinces, flascons i pedres per afilar. El barber va dir-li que sabia que el doctor que s’havia casat amb la filla del sultà havia vingut a l’illa per frenar l’epidèmia, i que ell, que ara era un nuvi a punt de ser afaitat, havia sigut el seu guardaespatlles. Després començà a recitar un discurs sobre la profunda connexió que existia entre el sultà i els mingueresos. Ja feia pràcticament quatre dècades que cada any, fos primavera o hivern, esclataven revoltes en les illes otomanes del Mediterrani oriental. Aquestes revoltes les instigaven rums que volien separar-se de l’Imperi otomà, expulsar els seus administradors i passar a formar part de Grècia, com havia passat a Creta. Cada estiu els cuirassats otomans Mesudiye, Osmaniye i Orhaniye, al qual acabaven d’instal·lar una nova bateria de canons, venien a bombardejar els pobles rums d’aquestes illes rebels, basant-se en informacions proporcionades pels espies i pels governadors. A vegades, i per rematar la jugada, després dels bombardejos els soldats otomans de la guarnició feien incursions als pobles i arrestaven dotzenes de separatistes sospitosos. Però generalment només es bombardejaven els ports, llogarets i pobles rums de les illes per castigar-los. No obstant això, en els darrers vint anys el cuirassat Orhaniye (i la seva flamant artilleria) no havia passat per Arkaz ni una sola vegada per turmentar els pobles rums amb bales de canó!

–I com és això?

Doncs perquè Abdülhamit sap que els habitants d’aquesta illa, siguin cristians o siguin immigrants, li són lleials! I perquè quinze anys abans l’illa de Minguer era la més rica del Mediterrani oriental, i, a més, pràcticament la meitat de la població és musulmana.

–Miri, estimat comandant –va seguir dient el barber Panayot Efendi, canviant de tema–, aquest oli per a bigotis i aquestes tenalletes per donar-los forma, com a molt els trobarà en una o dues barberies d’Istanbul. Jo vaig importar de Berlín aquesta ampolla fa deu anys i vaig ensenyar a tots els senyors i cavallers de Minguer, tant als rums com als musulmans, com aplicar l’oli al seu pèl facial. En aquella època la gent es pensava que per obtenir el bigoti rígid del kàiser Guillem, un bigoti de cos gruixut i puntes punxegudes, l’únic que feia falta era tallar curteta la part del mig i caragolar els extrems. Però en realitat és igual d’important aplicar el líquid cerós als pèls amb paciència, deixant que s’absorbeixi lentament, a la vegada que li dones al bigoti la forma desitjada, després d’haver escalfat la punta de les tenalletes.

El barber li explicava tot això amb una gran parsimònia. El més important: era fonamental no utilitzar mai els pèls de sobre les galtes i els pòmuls per donar suport al bigoti, ja que això li donaria un aspecte matusser i lleig. Però desgraciadament encara hi havia barbers, tant a Istanbul com a Berlín, que ho feien. Els mestres barbers moderns sabien que abans de començar a afaitar era necessari eliminar tots els pèls de la cara, polint-la com a mínim dues vegades. Aquest líquid fixador de cera utilitzat per donar al kàiser Guillem el seu bigoti especialment vigorós i afilat, fabricat per una empresa francesa que ocultava la seva fórmula com si fos un elixir, encara es venia a la botiga berlinesa on l’havia encarregat. Quan se li havia acabat l’ampolla alemanya, el barber minguerès Panayot havia aconseguit el mateix resultat aixafant en el seu morter oli de resina del pi de Minguer i el fruit i aglans crus de la fagàcia, barrejant la mescla amb l’aigua de roses feta a partir dels plançons que va dur dècades abans el químic assassinat amb el consentiment d’Abdülhamit, i afegint-hi també leblebi en pols obtingut de l’herboristeria del Vasil. Si el major ho desitjava, podia fer les puntes del seu bigoti més punxegudes i rígides, però això potser espantaria la seva núvia, pudorosa però indomable.

Tornant a la seu de la governació amb el seu bigoti d’extrems espinosos a l’estil kàiser Guillem, el major es va topar amb un llunàtic de la pesta a la deserta avinguda d’Istanbul. Quan era petit, sempre hi rondaven uns quants bojos que tothom acceptava i consentia, a Arkaz, i al major li agradaven. De vegades eren objecte de mofa per part dels nens, o bé despertaven la compassió d’alguns ancians i dones rum, que els donaven menjar i diners. Tothom coneixia el boig rum Dimitros, que sempre vestia roba de dona, i el Servet, «l’Encadenat», que solia cridar i gemegar enmig de l’atapeït mercat. Si aquests dos bojos es trobaven cara a cara entre la gentada de la dàrsena, sobre els ponts o dins el mercat, primer començaven a insultar-se de la forma més obscena possible, balbotejant una barreja de turc, minguerès i rum, i tot seguit s’esbatussaven a bufetades i puntades de peu. No només els nens, sinó també alguns dels adults, mai no es cansaven de presenciar les baralles. En començar l’epidèmia, aquests ancians llunàtics de sobte havien desaparegut del mapa i en el seu lloc havien brollat una sèrie de llunàtics de la pesta que es comportaven de manera més obsessiva i extrema. Més que tristesa i compassió, el que despertaven en la gent era fàstic i por.

L’Erinli Ekrem, que vagarejava de barri en barri, havia esdevingut el més famós d’aquests «nous bojos». Aquest home, que segons es deia havia sigut educat en una madrassa d’Istanbul, era un funcionari del departament de fundacions piadoses de la governació, i abans de l’epidèmia era una persona ordinària que havia passat força desapercebuda, més enllà del seu manifest amor pels llibres. Però en morir sobtadament les seves dones, amb les quals tenia una vida molt feliç, s’obsessionà amb la lectura de l’Alcorà i aviat arribà a la conclusió que el que l’illa estava vivint era «el dia del judici final».

Quan l’Ekrem Efendi va clissar l’uniforme militar del major, amb totes les seves medalles i condecoracions, de cop i volta es va quedar parat al mig del carrer i amb un exagerat moviment de braç va començar a recitar la sura d’Al-Qiyama (‘la Resurrecció’), com feia amb tothom. Tenia una veu profunda i sincera, fins i tot una mica plorosa i nasal. El major es va aturar davant d’aquest home alt que duia un fes morat i una levita negra, i va escoltar el que deia amb respecte. Quan el llunàtic va arribar al setè versicle, preguntant retòricament «yeselu eyyane yevmulkiyame» (‘quan és el dia del judici final?’), el va mirar de manera amenaçadora. «El moment en què els ulls d’hom estaven encegats, quan la lluna s’havia enfonsat en la foscor i es fusionava amb el sol… Aquest era el dia del judici final!» Llavors el boig va mostrar-li amb el dit un punt en el cel, alçant el seu braç llarguerut. El major no va veure res fora de l’habitual allà on l’Ekrem Efendi assenyalava… El cel era del tot clar. Però, com que no volia problemes, va fer com si hagués vist alguna cosa.

Veient l’interès del major, el funcionari de fundacions va començar a recitar uns altres versicles que afirmaven que, un cop arribada l’hora del judici final, no hi havia enlloc on refugiar-se que no fos Al·là. Com que després d’empitjorar l’epidèmia, tots els hocas i imams de l’illa acabaven els seus sermons i discursos amb aquests versicles, tots els especialistes de quarantena i doctors musulmans coneixien bé aquestes paraules –si algun malalt les recitava, es comportaven amb respecte i els donaven a entendre que les coneixien.

En una ocasió va arribar a orelles del governador que el vell Ekrem havia criticat la quarantena recitant aquests versicles. El seu primer instint fou tancar a la presó aquest llunàtic, però després se’n va compadir. El major va seguir el seu camí deixant enrere el llunàtic mentre tornava a reflexionar sobre com n’era, d’afortunat: tot i les funestes circumstàncies, se sentia feliç. Ja que estem escrivint el relat d’una petita nació la història de la qual fou esculpida pels seus sentiments i decisions personals, volem recalcar aquesta felicitat.

Originalment havien planejat dur a terme la boda del major dins l’hotel Splendid, però per raons de seguretat (sospitaven que el Ramiz tenia homes en aquesta zona de la ciutat), finalment es va celebrar en la gran sala de reunions de la seu de la governació. Els convidats, inquiets per aquest canvi d’última hora, van esperar una estona al passadís de la planta baixa de l’edifici, impregnat d’una fortíssima olor de llisol, fins que els van cridar de sobte a pujar al segon pis per assistir a la cerimònia i es van dirigir a la gran sala de reunions. Tothom tenia un aspecte pulcre, elegant i optimista. La Zeynep duia el vestit de núvia vermell tradicional de les noies minguereses. Els seus dos germans vestien levites i botes. Tot i ser el protagonista de la boda, el major sentia que era dins d’un somni, com si ho observés tot des de fora. Mentre el Nurettin Efendi, l’imam de la mesquita de Mehmet Paixà el Cec, registrava els noms dels nuvis a la seva llibreta, aquests es contemplaren l’un a l’altre des de lluny.

Primer el major va respondre les preguntes del senyor imam. Va fer escriure la quantitat entregada en casar-se, que havia d’adequar-se a la llei islàmica (a part de l’escreix i diners pels terrenys). L’imam també va especificar-li els diners que hauria de pagar a aquesta dona si es divorciaven. Però el major estava distret observant amb desig i admiració la núvia que duia el vestit vermell. Per alguna raó era incapaç de creure’s que la dolorosa soledat que havia experimentat durant tota la seva vida pogués arribar a la seva fi. Un dels testimonis era l’amic del major, el Lami; l’altre era el director del servei d’intel·ligència, el Mazhar Efendi, una imposició del governador paixà, que volia tenir-ho tot controlat. Cap al final del casament, el governador, sense ningú saber ben bé per què, va sortir de la sala i tornà al seu despatx, on va romandre. D’altra banda, en plena cerimònia la porteta allunyada situada a la banda del port de la gran sala de reunions es va obrir i van entrar el Damat Doctor i la Pakize Sultan. Van quedar-se allunyats de la multitud constituïda per familiars, amics, veïns i nens (que duien les seves robes més elegants i fesos al cap), però als convidats els va causar una gran impressió que la filla d’un sultà assistís a la boda. Quan l’imam va començar a recitar una llarga pregària, tothom va entendre que el matrimoni s’havia formalitzat. El major va posar a la seva dona el braçalet daurat que li havia donat sa mare. Va encaixar la mà dels testimonis i alguns dels assistents. Però la por de la malaltia era palpable, i ningú va voler abraçar-se, o ni tan sols tocar-se. Tots volien tornar a casa com més aviat millor.

Després de la cerimònia –que havia sigut breu, ja que no s’havia allargat amb els típics besaments de mans, salutacions, abraçades i converses–, el nuvi i la núvia es van dirigir cap a l’hotel Splendid muntats al landó del governador paixà conduït pel carreter Zekeriya, i se sentien la mar de contents. El governador, però, estava molt més amoïnat, esperant un atac orquestrat pel Ramiz en qualsevol moment. La carta datada del 14 de maig de 1901 escrita per la Pakize Sultan a la seva germana Hatice, una de les seves missives més personals i sinceres, conclou amb els sentiments que li despertà veure els nuvis sortint agafats de la seu de la governació: «tot i l’atmosfera llòbrega de la ciutat, la parella fou incapaç d’amagar els seus somriures i les expressions d’alegria que dibuixaven els seus rostres».

33

La gran alegria mostrada pel major i la Zeynep va recordar a la Pakize Sultan la seva pròpia boda i la de les seves germanes, així com la sèrie de miradetes cíniques, insinuacions i comentaris rancorosos d’alguns assistents.

«Com que vam viure empresonades durant molts anys al palau, recloses en les habitacions dels harems com si fóssim ocells engabiats, la gent es reia de nosaltres perquè no havíem vist el món, es mofaven de la nostra situació en comptes de pensar que era una gran injustícia», es lamentava la Pakize Sultan en una de les cartes. «Tots aquells que ens van posar en ridícul, fins i tot els que van fer circular històries inventades i falsedats sobre nosaltres… potser tenien raó!», continuava dient. (Quan les seves germanes s’estaven mudant del palau de Çırağan al de Yıldız, marxant del costat del seu pare per estar a prop de l’oncle que les casaria, Abdülhamit, van quedar horroritzades en veure com de desagradables i lletjos eren els culs i els còccixs dels cavalls del carro que havia vingut a recollir-les.)

«Als que es van mofar de nosaltres els voldria dir el següent», escriu la Pakize Sultan en un altre punt de la correspondència: «Tal com deia el meu venerable pare, quan al nostre rebesavi Mehmet III (que visqué en els temps de Shakespeare) se li va morir el pare i va entregar els seus germans al botxí, és a dir, quan va executar dinou prínceps desgraciats que no tenien la culpa de res per tal d’estalviar-se baralles d’accessió al tron no va tocar les noies de la família imperial (ja que probablement deurien tenir germanes). Al contrari: igual que Abdülhamit, que ens ha casat a nosaltres, va esposar les filles del sultà Selim II, el seu predecessor, amb criats palatins de tercera categoria i amb aixovars notablement modestos. El meu pare solia recalcar com el fet que cap dels noms d’aquestes noies quedés registrat en el Sicilli-i Osmani –és a dir, el fet que a l’Imperi otomà no es donés gens d’importància ni tan sols a les filles d’un sultà–42 és quelcom que ens ha salvat la vida moltes vegades. Tanmateix, la decisió d’entregar aquestes noies, les dones de la família imperial, a marits mediocres, com a mínim va preservar el seu llinatge, i probablement durien unes vides decents, encara que poc espectaculars. I a sobre, si eren capaces de conservar relativament bé els seus matrimonis, aquestes membres de la família imperial potser també acabaren viatjant a les províncies de l’imperi, i així coneixerien la “pàtria” que antigament anomenaven “els altres territoris”. És per això que el nostre oncle Abdülhamit considerava les seves alteses les senyores Seniye i Feride no com les netes de Mahmud II, sinó que les tractava com si fossin les seves pròpies filles tot i la seva edat avançada; demanava que assistissin a les cerimònies del palau de Yıldız, va obsequiar-les amb xalets a Arnavutköy, respectava el seu rol dinàstic. Com que al final acabarem totes sent la núvia d’algun visir o paixà, quina importància té que nosaltres, les dones de la cort, sapiguem com funciona el món? I em pregunto també: el fet que un príncep que espera el seu torn per asseure’s al tron del gran Osman i així algun dia dirigir un imperi les terres, illes, muntanyes i extensió del qual no cap en un mapa, mai a la seva vida hagi vist res més que el parell de palaus on viu empresonat rodejat de soldats i guàrdies gràcies a les paranoies d’Abdülhamit, fins al punt d’exclamar amb horror que hi ha un monstre al jardí en veure per primer cop una ovella des de la finestra de l’harem… No és tot això una tragèdia molt més colpidora –ja que d’ells depèn el futur de l’Imperi otomà– que la nostra situació, la situació de les noies de la família imperial?».

Al palau de Yıldız primer hi van anar les seves germanes Hatice i Fehime. El seu oncle Abdülhamit es va portar bé amb les seves dues nebodes: no volia que se sentissin tristes, sinó al contrari, desitjava que tinguessin un aspecte agradable i vibrant i així els fos més fàcil cridar l’atenció de nuvis potencials (o, en tot cas, l’atenció de les mares i les tietes de nuvis potencials). Va demanar que les dues germanes assistissin a molts convits i cerimònies (importants o irrellevants), tractant-les pràcticament com si fossin les seves filles. Així, segons li explicaren a la Pakize Sultan, la Hatice i la Fehime s’ho passaren d’allò més bé participant en múltiples celebracions durant l’any que passaren al palau de Yıldız, i van fer-se amigues de moltes altres dones de la família imperial, amb les quals van mantenir tota mena de converses. Malauradament, però, no va comparèixer cap nuvi… Ningú va expressar interès a casar-se amb aquestes fantàstiques noies. Perquè tots els possibles gendres i les seves famílies tenien por d’Abdülhamit. Tenint en compte aquesta atmosfera d’opressió palpable, potser podem entendre millor el perquè d’aquesta absència de fills de paixàs candidats per a les filles del germà d’Abdülhamit (per molt belles i cultivades que fossin), que vivia controladíssim tancat al seu palau. Però val a dir que el desencant que van experimentar les dues noies fou magne.

El fàstic que sentien les tres germanes per alguns fills de paixàs i prínceps que podrien ser candidats radicava, evidentment, en el fet que la majoria eren toscos, maleducats, superficials i faldillers. Tot això ho expliquem per demostrar que lamentablement no es van complir les expectatives d’Abdülhamit –que si passejaven per Yıldız la germana més gran, la Hatice Sultan, de trenta anys i bella com una fada, amb el prospecte de trobar un bon marit, al final algú es presentaria voluntari–. Com que gairebé un any després d’intentar-ho ningú va demanar la mà de les noies, al final el sultà va haver d’encarregar-se personalment de buscar i adjudicar-los el marit més decent possible.

És així com Abdülhamit va encetar un procés de selecció entre els funcionaris que li queien millor del Mabeyn, els que al seu parer eren més lleials i brillants. En aquells dies van arribar-li notícies que corria novament una malaltia pel palau de Çırağan, on estava empresonat el seu germà gran. Per això el sultà va enviar-hi un doctor expert en quarantenes els èxits del qual havia sentit molt a parlar perquè dugués a terme una inspecció completa de la situació a l’edifici (aquesta construcció de pedra albergaria durant molts anys, en el període republicà de Turquia, l’Institut per a Noies de Beşiktaş). Però hi ha historiadors que asseguren que en realitat Abdülhamit envià el doctor Nuri a aquest edifici, que llavors era una part del complex del palau de Çırağan, amb la intenció que veiés la tercera filla de Murat, la Pakize Sultan, que havia decidit quedar-se amb el seu pare en comptes de casar-se. Fins i tot n’hi ha que segueixen asseverant que Abdülhamit havia recorregut a intermediaris per arribar a un acord secret amb el seu germà Murat respecte a la seva tercera filla, que volia veure casada amb un bon marit.

El sexagenari Murat V ja havia renunciat als seus somnis de tornar a asseure’s al tron, fos mitjançant un cop organitzat o escapant-se del palau. Tot i que plans d’aquest tipus li havien passat pel cap durant els primers anys que s’havia vist forçat a viure empresonat, a hores d’ara ja havia acceptat el seu destí, com dient: «Què hi farem… no he tingut sort en aquesta vida!». Es passava les tardes llegint llibres, tocant el piano, component peces i mostrant gran interès per les seves quatre filles (una moriria ben jove de tuberculosi) i el seu fill (i millor amic), el príncep Mehmet Selahattin (es duien vint anys), i en fer-se fosc matava l’estona bevent alcohol en grans quantitats. Pare i fill eren grans aficionats a la beguda.

L’exsultà tenia el costum de cridar cada matí a la seva mare, la senyora Valide Şevkefza,43 la cambra de la qual estava just davant de la seva pròpia, «per besar-li la mà». La mare, una circassiana ambiciosa, no havia sigut capaç d’acceptar l’abdicació forçada del seu fill, i en els primers anys havia articulat plans perquè aquest tornés al tron (disfressar-lo de dona i escapar a Europa). Mare i fill discutien en privat aquests temes, que podríem considerar conspiracions en potència (fins i tot els conductes d’aigua del palau figuraren en algunes d’aquestes intrigues). Després de la mort de la mare, en algunes de les habitacions del pis que havia ocupat l’anciana s’hi van instal·lar les noies favorites de la família que s’havien afartat de viure com sardines en les cambres de l’harem i que havien desenvolupat reumatisme perquè dormien massa a prop del mar.

A la planta baixa del palau hi havia quaranta-cinc concubines –novícies, kalfa,44 veteranes –que prestaven servei a Murat V i el seu fill el príncep Mehmet Selahattin, de quaranta anys (pare de sis filles i dos fills)–. Quan, durant l’Aixecament d’Ali Suavi, el Mehmet Paixà, que sota ordres d’Abdülhamit perseguia pel palau els colpistes que planejaven rescatar el vell sultà i reinstaurar-lo al tron, va irrompre sense saber-ho en aquesta habitació de les «noies» i es trobà de sobte davant de la bellesa de les aproximadament quaranta dones, algunes madures i altres molt joves, la majoria seminues o totalment nues en la calor estival, es va quedar tan estupefacte que per no caure a terra es va haver de recolzar sobre la seva espasa.

En els anys quaranta, l’historiador popular Ziya Şakir va deixar per escrit la història oral d’una de les concubines favorites del palau anomenada Filiz, on es descriu amb un candor excepcional la vida en el darrer harem otomà on Murat V va romandre com a presoner durant vint-i-vuit anys, i en aquesta vibrant narració es menciona com molts anys després dels fets les dones de l’harem de tant en tant encara imitaven l’aspecte garratibat del Mehmet Paixà, congelat com una estàtua, per riure una bona estona.

Al doctor Nuri el van dur al pis de dalt després de passar per aquestes cambres de la planta baixa sovint repletes de dones i noies «sense topar-se amb ningú». Estava examinant en una habitació del pis intermedi que donava al mar unes estranyes erupcions cutànies en la pell d’una criada vella i de la Celile Sultan, una de les netes de Murat V, quan, de sobte, es va obrir la porta i es va trobar mirant fixament els ulls de la Pakize Sultan. La criada vella va dir-li que el seu pare no era allà, i la Pakize Sultan va tancar la porta i marxar. Però la joveníssima filla del sultà i el doctor, les mirades dels quals es van creuar a l’harem, van contemplar-se l’un a l’altre «llargament», com sol passar en les primeres novel·les musulmanes. Dos dies després van preguntar a la Pakize Sultan si acceptava casar-se amb aquest doctor ben plantat, i en respondre afirmativament la van traslladar al palau de Yıldız al costat del seu oncle i les seves germanes.

S’ha parlat molt de la insignificança i el caràcter ordinari dels marits que Abdülhamit va adjudicar a les filles de gran bellesa i forta personalitat de Murat V (mencionem, però, que els comentaristes solen referir-se principalment als marits de les dues germanes grans). En les pàgines dels diaris i els llibres d’història publicats en èpoques posteriors s’ha mencionat sovint com els marits eren «vellards», mers secretaris (és a dir, no particularment rics) i ni tan sols atractius. Fins i tot Halit Ziya, un dels més grans novel·listes turcs (i que anys més tard treballaria com a ajudant del cap de secretaria del Mabeyn), en les seves memòries Quaranta anys recorda que ambdós gendres havien siguts educats a Darüşşafaka, una escola per a nens pobres i orfes, com volent senyalar que eren d’arrels humils. Pitjor foren els rumors molt estesos entre la gent d’Istanbul sobre com després de la boda, la Hatice Sultan es negava a admetre al llit el seu marit lletjot. En la premsa turca de l’època republicana han aparegut moltes «cites» falsament adjudicades a les germanes, de l’estil «si bé el nostre oncle trobà marits atractius i rics per les seves filles lletges, a nosaltres…». Però en les cartes que nosaltres hem obtingut no apareix cap comentari que podria indicar que les filles de Murat V es referien a Naime Sultan, la filla del seu oncle (és a dir, la seva cosina), com a «lletja». Si és que eren massa educades per poder utilitzar aquesta mena de paraules!

Ens estem fixant en aquestes qüestions per tornar a un tema mencionat anteriorment de manera més implícita: segons els criticaires, la Pakize Sultan no era «bonica», a diferència de les seves germanes Hatice i Fehime. O, en tot cas, no era tan «bonica» com elles. És en part per això que la Pakize Sultan volia mantenir-se allunyada de les males llengües i els comentaris coents dels bugaders palatins. Quan Abdülhamit fou incapaç de trobar un nuvi del Mabeyn a la seva tercera neboda, que ni tan sols era maca, els xafarders van dir que s’havia hagut de conformar amb un doctor de «categoria» molt més baixa que la dels secretaris del Mabeyn, i es van oblidar de la Pakize Sultan, que no era tan assertiva o presumida com les seves germanes –el fet d’haver romàs a l’ombra la va protegir dels rumors pèrfids que circularen durant els últims dies de la cort otomana.

En el casament de les tres germanes, els carruatges procedents de Yıldız i altres palaus d’Istanbul i les mansions dels visirs i els paixàs, traginant ostentosos i elegants convidats, van arribar als xalets situats entre Ortaköy i Kuruçeşme que el sultà havia regalat a les seves nebodes. Aprofitant l’ocasió, abans de tot això el sultà va convocar els visirs i els paixàs de Yıldız, així com els ambaixadors i els prínceps, al Gran Pavelló del Mabeyn, on els va oferir un gran dinar diplomàtic. Abdülhamit, que detestava incórrer en despeses innecessàries, tampoc va invertir gaires diners en les celebracions nupcials, i al contrari del que havia fet en la boda de la seva filla Naime Sultan dos anys abans, no va sumar-se als gendres i els alts funcionaris del Mabeyn al capdamunt de les escales per rebre els convidats.

El sultà, que l’any anterior havia celebrat amb tota mena de luxes el vint-i-cinquè aniversari de la seva coronació (inspirat en part pel jubileu dels seixanta anys de la reina Victòria), ja no estava per tantes històries –cerimònies, convits, festes– com en els primers anys, i no hi dedicava ni tant temps ni tants diners. Quan va arribar el moment d’adjudicar carruatges de dos cavalls a les seves nebodes, amb les quals s’havia comportat de forma generosa i propera de tant en tant, es va fer el ronsa. Que al final les dues germanes grans no van quedar del tot satisfetes amb els carruatges privats que els foren entregats, ja fos perquè Abdülhamit era un garrepa o perquè els secretaris intermediaris del Mabeyn volien fastiguejar els nuvis, es pot arribar a intuir en els escrits de la Pakize Sultan. Aquesta, que era la menys exigent de les tres germanes, i la que tenia menys expectatives, no va prestar cap mena d’atenció a les característiques del carruatge que els havien adjudicat a ella i al seu marit, també perquè pocs dies després de casar-se fou enviada de camí a la Xina.

Volem subratllar les paraules acrimonioses que dedica en les cartes la Pakize Sultan a quatre dels prínceps que aparegueren i desaparegueren entre la multitud al llarg del dia de la boda, tant en el palau de Yıldız com en els xalets d’Ortaköy. Al príncep Mehmet Abdülkadir Efendi (un dels fills d’Abdülhamit), que restava la serietat de qualsevol reunió fent rebombori amb el seu inseparable violí, el titlla de «tarambana»; un altre príncep, l’Abid Efendi, tenia un aspecte «atònit». Pel que fa al Seyfettin Efendi, el fill del sultà que volia casar-se amb l’Emine Sultan (la filla menor d’Abdülaziz), era un «faldiller», raó per la qual la dona el va rebutjar. I finalment, Pakize Sultan menciona «l’esquitx d’home» que era el Burhanettin Efendi (que a l’edat de set anys havia compost la marxa naval que havien escoltat els viatgers del vaixell Aziziye quan havien trepitjat Minguer), afegint també que era un «fill de papà».

La Pakize Sultan va començar a llegir en veu alta al seu marit les cartes que li escrivia a la seva germana abans de ficar-les dins del sobre a partir de la setena. D’aquesta manera se sumava a les investigacions a l’estil Sherlock Holmes del doctor Nuri a la vegada que li explicava indirectament la seva vida palatina, que fins ara havia sigut l’únic món que havia conegut.

34

El doctor Nuri escoltava atentament les enyorances i les exasperacions de la seva dona, els complots i les cerimònies que havia viscut o presenciat en el passat, però de primeres no feia cap comentari, i en comptes li explicava les seves pròpies històries estrambòtiques i esgarrifoses de quarantena, a més de les seves experiències diàries amb els pacients en els hospitals.

Aquells dies tant visitava malalts a les seves llars i als hospitals, corrent d’una banda a l’altra, com també s’afanyava a descobrir els indrets de la ciutat on la implementació de la quarantena anava pitjor, per intentar resoldre els problemes. Era difícil trobar una solució raonable i moderada que fos vàlida en tots els punts on la gent es rebel·lava a crits i xiscles i començaven querelles quan els estaven buidant les cases. Alguns volien passar els seus últims dies amb les seves famílies, o es tornaven bojos en qüestió de dies després que morissin les seves dones i les seves filles; d’altres s’atrinxeraven a casa tapiant les portes, o responien agressivament, fent com si haguessin enfollit de tant dolor, quan les autoritats municipals i els soldats de quarantena els intentaven dur al castell per tancar-los a la zona d’aïllament. A mesura que l’epidèmia s’anava exacerbant –morien més de quinze persones al dia, les persones adoptaven conductes més radicals: renunciaven a la vida exterior i esdevenien ermitans, o es deixaven emportar per la còlera i fins i tot recorrien a la violència física. L’acumulació de funerals, rumors i mentides semblava no tenir límit, i a poc a poc va anar desapareixent el cap fred i el raciocini que els quedava a la gent. Els darrers tres dies havia incrementat la xifra dels ciutadans que denunciaven famílies que amagaven els difunts, perquè rebien una recompensa de cinc ors. No obstant això, la reacció de la majoria dels musulmans radicava molt més a acusar-se els uns als altres sumits en la por que no pas prendre les mesures necessàries per protegir-se.

Podríem dir que, arribats a aquest punt, la majoria dels habitants de la ciutat coincidien només en una cosa: convençuts que les rates o altres persones els podrien contagiar, sortien als carrers només si era estrictament necessari. El port i els barris situats a l’est de la ciutat estaven pràcticament deserts perquè una quantitat important dels rums havien marxat. Moltes persones s’havien amagat dins les cases i els patis havent acumulat provisions –gerres d’oli d’oliva, sacs, cistells, barrils plens de coses tipus farina, raïm sec, galetes de mar o pekmez–45 i havien instal·lat diversos panys a les portes, encastellant-se com si esperessin l’arribada d’un exèrcit enemic i esperant l’extinció de l’epidèmia. Però les rates i les puces que duien a sobre, podien infiltrar-se fàcilment a les cases colant-se per sota les parets!

La buidor dels carrers tenia un aire misteriós i esglaiador, però veure al jardí de darrere d’algun mur una multitud congregada era encara més esglaiador. Perquè això indicava que en aquella casa hi havia un mort, que rere la porta hi havia un altre cadàver. Com que aviat arribarien els funcionaris de quarantena per buidar l’edifici, els d’aquella casa es posarien a debatre si era millor notificar la defunció a les autoritats ara o més tard, i potser esclatarien baralles entre els familiars. Mentre alguns s’esparverarien de valent, imaginant-se tota mena de coses, certes o falses, per intentar preservar la vida, suggerint i explicant propostes sobre com actuar, d’altres farien el contrari, preferirien no parlar, i quedarien enterrats en una resignació «fatalista».

La majoria de les persones que se sepultaven dins les llars al cap d’un temps acabaven fartes de la situació; els consumia la impaciència i la curiositat, treien el cap per la reixeta del mirador i donaven una ullada a l’exterior, intentaven conversar amb els que passaven pel carrer. D’altres, especialment els cristians, obrien la finestra completament i es passaven el dia observant el que passava davant de la casa. Sota ordres de la Pakize Sultan, quan el major Kâmil no rondava amb els soldats de quarantena escortava el Damat Doctor en les seves visites a malalts, i el dos homes travaren amistat. Alguns dels que observaven el carrer des de la finestra quedaven impressionats per l’uniforme militar del major, i sentien que hi podien confiar. Un matí, quan el major caminava amb el Damat Doctor pel barri d’Eyoklima, cèlebre per les seves bones olors i els pendents inclinats, un vellard els va cridar des d’una casa que tenia porticons a les finestres.

–Senyor soldat –en ser rum no va identificar el seu grau militar–, ha arribat el vaixell de Maritimes al port? En sap alguna cosa?

Per la seva banda, el doctor Nuri estava presenciant coses que no havia sentit ni vist mai en cap epidèmia de còlera. Hi havia grups de bandits que entraven a les cases on vivien ancians sols i les saquejaven. A vegades es colaven en cases pensant que eren buides i trobaven el cadàver d’algú que havia mort de pesta, i, mentre intentaven amagar-lo per evitar que els doctors de quarantena acudissin al domicili, contreien la malaltia i acabaven a l’hospital, on ho confessaven tot al doctor Nuri. Alguns dels bandolers no es conformaven amb un mer pillatge, i s’instal·laven a les cases on havien entrat, aprofitant-se de l’atmosfera d’anarquia i desgavell en la qual estava immersa la ciutat. Això passava especialment en els barris rums remots de Dantela i Kofunya, per on no solien rondar les forces conjuntes de la policia i la Divisió de Quarantena.

El doctor Nuri va dedicar pràcticament dues hores a tractar els malalts de l’hospital de Theodoropoulos amb l’ajuda d’un jove doctor rum. Els administrava pastilles per apaivagar el dolor dels pacients i reforçar-ne les defenses, els embenava les ferides, intentava calmar-los seccionant els bubons. Repetia amb paciència els mateixos consells de sempre, i ordenava que les finestres quedessin sempre obertes, que s’airegessin els interiors.

En tornar a la seu de la governació i entrar a l’habitació de convidats va veure que la seva dona estava escrivint una carta. Sobre la taula hi havia una nota que indicava que li havia arribat un missatge encriptat provinent d’Istanbul – un «decret imperial».

El doctor Nuri es va posar visiblement nerviós i la seva dona perspicaç, que havia detectat la curiositat suscitada per aquest telègraf, no va poder mossegar-se la llengua i abans d’haver acabat d’abraçar el seu marit va abordar el tema.

–Vagi a veure què és, vagi! –va dir amb una mirada recriminatòria (perquè una ordre de «decret imperial» significava que era un missatge enviat pel mateix sultà, és a dir Abdülhamit)–. M’entristeix veure que la seva lleialtat pel sultà és molt més forta que la que em professa a mi.

–Són lleialtats de tipus radicalment diferent. Una és un lligam del cor –va dir el doctor Nuri, amb una ingenuïtat que fins i tot ell mateix va trobar excessiva en aquell moment–, i l’altra és un lligam de sang.

–Suposo que jo soc la que està lligada a vostè del cor. Però el lligam que té amb Abdülhamit, per què és de sang? El sultà és el meu oncle, no el seu.

–El meu lligam no és només amb el seu oncle, el nostre sultà, Sa Majestat l’Il·lustríssim sobirà Abdülhamit. Estic lligat també a tot allò que representa aquella oficina suprema: a l’estat, a l’Imperi otomà, a la Sublim Porta, a tota la nació i a l’organització de quarantenes.

–Em sorprèn realment que pensi que hi ha una Sublim Porta, un estat i una nació més enllà d’Abdülhamit… –va dir la Pakize–. Els paixàs i els secretaris que vostè anomena «estat» fan tot el que vol el meu oncle, i la justícia es redueix a que tothom faci el que Ell desitja. Si hi hagués una veritable justícia, creu que ens haurien tingut engabiats al palau de Çırağan com si fóssim ocells al meu pare, el meu germà, les meves germanes i a mi durant vint-i-quatre anys? Si realment existís una «nació» que monitorés silenciosament tot el que diuen i fan els paixàs, l’estat, la justícia… creu que haurien sigut capaços de fer fora del tron tan fàcilment el meu pare al·legant que estava boig? A més, quan diu «nació», a qui es refereix?

–Aquesta pregunta l’està fent seriosament?

–Sí, ho pregunto seriosament, respongui’m.

–Doncs la gent que camina des de Kabataş fins a Beşiktaş, la gent que vostès, els seus cosins i els altres prínceps babaus dels quals tant ha parlat veien des de la finestra del palau… aquesta és la nació.

–És clar, vagi a ocupar-se del seu telègraf… com abans el llegeixi, millor –va dir Pakize Sultan visiblement irritada.

A la seva cara va definir-se una expressió estranya que el seu marit no havia detectat mai. L’estava tractant amb condescencència. El Damat Doctor no va saber ben bé què dir.

–Sense que sapiguem del cert com s’ha propagat l’epidèmia, la seva gravetat, per on ha circulat més, vostè encara té prohibit sortir al carrer –va deixar anar, com si sentís l’obligació de dir quelcom reprovatori.

–Nosaltres estem acostumades al fet que se’ns prohibeixi sortir al carrer! –va dir la Pakize Sultan amb orgull.

El doctor Nuri va apartar-se a un racó de l’habitació adjacent amb el codi de desencriptació per tal d’esbrinar els continguts del telègraf privat. No va trigar gaire a descobrir-ho: era simplement un text on Istanbul deia «Hem rebut el seu missatge» en resposta al telègraf que havia enviat dient que era necessari que es donessin pressa amb el vaixell carregat d’ajuda i subministraments.

35

El 16 de maig, deu dies després que hagués salpat de l’illa l’últim vaixell a mitjanit, van morir dinou persones. L’endemà al matí van deixar enregistrats aquests morts al mapa epidemiològic i el governador i el major Kâmil van concloure que els esforços de quarantena «no estaven rendint», un fet que plantejaren en la reunió matinal.

El doctor Nuri, per la seva banda, no era tan pessimista. Les mateixes precaucions de quarantena podrien perfectament frenar l’epidèmia durant els pròxims dies. Tot era una qüestió de paciència i mesura. En comptes de sumir-se en la desesperació i prendre les decisions equivocades, el que feia falta era observar de ben a prop el que passava i reflexionar sobre per què la gent plantava tanta resistència a les mesures.

Els doctors entraven amb els nous soldats de quarantena a les cases musulmanes on hi havia hagut morts, confiscaven les possessions dels difunts i prenien les precaucions necessàries perquè els cadàvers fossin enterrats amb calç viva al Nou Cementiri. Tot això demostrava l’èxit de la quarantena, en l’opinió del Damat Doctor. Però recordava als doctors que a vegades els responsables dels barris no es prenien seriosament ni tan sols les mesures més bàsiques, com els acordonaments. La indiferència i el fàstic que sentien els veïns dels barris de Çite i Turunçular eren palpables: de tant en tant s’amalgamaven i esclataven en un enuig generalitzat contra les prohibicions, i la mostra més representativa d’això foren les paraules d’un nen de deu anys anomenat Tahsin: havia mencionat als doctors que la pesta no tindria cap efecte sobre el seu pare ni la seva família, perquè tenien «això». A la mà hi duia un paper bufat i beneït sobre el qual hi havia escrita una breu pregària en lletres ben petitetes, que va mostrar al doctor Nikos amb orgull. El metge li confiscà immediatament el paper gruixut i engroguit, i en veure que el nen es posava a plorar envià a casa seva un grapat de doctors i funcionaris de quarantena.

L’anomenat «Incident Tahsin» fou adoptat, tant pel governador com pels membres de la delegació de quarantena, com una resposta fàcil a la pregunta de per què les mesures que a Esmirna havien donat tan bons resultats no havien funcionat a l’illa de Minguer (tradicions, religió, xeics, gent ignorant…). El «panislamisme» d’Abdülhamit, els temors que nodrien les revoltes musulmanes contra les ocupacions europees a l’Àsia i l’Àfrica, i diversos prejudicis històrics similars també van contribuir perquè arribessin a aquesta conclusió fàcil. Però això no només ho pensaven els cònsols i el doctors rums; la Pakize Sultan, que havia rebut una educació més «racional» i occidental que ells a l’harem, el Damat Doctor, que havia assistit a classes de medicina impartides per professors europeus, i el governador paixà també creien en aquestes hipòtesi, fins a cert punt.

El governador paixà va ordenar que s’investigués el paper de pregària que havia confiscat el director de quarantenes i va descobrir que havia sigut distribuït pel xeic dels Rifai, un tekke del barri de Vavla. Quin mal hi feien aquests paperets religiosos, el propòsit dels quals era reconfortar la gent?

Quan estava combatent el còlera al Hijaz, el Damat Doctor havia discutit molt aquesta qüestió amb els doctors britànics i els xeics àrabs: evidentment aquests papers i amulets beneïts no posseïen cap «valor científic», però sí que tenien efectes simbòlics en la gent, i gràcies a ells molts creients no queien en l’escepticisme absolut, i fins i tot rebien forces per seguir endavant. Oposar-se frontalment a aquests papers allunyaria els doctors de quarantena de la gent ordinària, i incrementaria la tendència a l’obcecació i la rebel·lió de la gent en contra de les mesures imposades. D’altra banda, però, com més creguessin els veïns i els tenders en l’efectivitat d’aquests papers, més sincerament s’aferrarien a la idea que «a nosaltres no ens passarà res», i a poc a poc una quantitat destacable de persones començarien a considerar-se immunes pel sol fet d’estar a prop de tekkes i xeics, admirant-los com a figures amb superpoders que transcendien la medicina.

–Jo no tindria cap problema de tancar al calabós aquest xeic entabanador, esparverar-lo una mica, inundar de llisol el seu tekke a bombeig fi, ruixar casa seva de dalt a baix, les seves propietats, els seus morts…! Però després les coses es podrien complicar –havia dit el governador en una ocasió. El Damat Doctor li recordà que s’havia referit al xeic Hamdullah amb les mateixes paraules.– Els seus acòlits denunciarien immediatament les nostres accions a Sa Majestat, dient que estem maltractant els tekkes. No trigaríem gaire a rebre un missatge encriptat d’Istanbul exigint que poséssim el xeic en llibertat.

L’endemà el Damat Doctor va visitar la família del Tahsin per retornar-los el paper amb la pregària per protegir-se del jinn de la pesta que havia beneït el xeic dels Rifai, i que havia confiscat de mans del nen el director de quarantena, el doctor Nikos. Fou rebut amablement en aquesta casa del barri de Turunçlar, on no va detectar cap indici de la malaltia. A l’interior de la llar hi havia una estranya llum blanca, un ambient de pau i submissió. El pare del nen tenia una paradeta de nous, codony i prunes en un dels pendents que baixaven fins al port. El Damat Doctor va veure que el Tahsin sabia que ell era el gendre de Murat V, és a dir, que estava casat amb la filla d’un sultà –una persona que, per al nen, era pràcticament una figura sortida d’un conte de fades.

Durant una temporada, tant la delegació de quarantena com l’equip d’epidemiologia de la governació havien dedicat molt temps a considerar una hipòtesi audaç que havia plantejat el doctor Nikos sobre l’epidèmia. Un matí havia descobert un detall interessant estudiant el mapa de l’habitació d’epidemiologia: les rates que havien dut l’epidèmia d’Alexandria, o més aviat les rates locals que havien sigut contagiades per les primeres, encara es concentraven a la banda occidental de la ciutat.

–Però als barris cristians també hi ha molts punts verds! –va dir el governador paixà.

–La majoria d’aquests veïns contrauen la malaltia quan baixen al port, i, com que moren a casa seva, nosaltres arribem a la conclusió que la malaltia també s’ha estès per aquells barris.

–Jo he vist amb els meus propis ulls rates mortes al jardí boscós de la gran mansió de la família Karkavitsas de Tessalònica, al barri de Petalis.

Les discussions entre el governador paixà i el doctor Nikos sobre aquest tema van allargar-se fins a un punt que aclapararia els nostres lectors. El doctor Nuri comprenia la teoria agosarada del doctor Nikos, i, si bé no la considerava probable, tampoc s’hi oposava verbalment. Les objeccions del governador –se seguien trobant rates mortes en els barris cristians de la ciutat, els nens rums pobres encara entregaven diàriament carronyes de rates al municipi a canvi de diners, etc.– no van abatre la sensació d’haver «descobert» el problema que tenia l’obstinat doctor Nikos –qui, recordem, sabia més sobre còlera que no pas sobre pesta–. Per tal de determinar fins a quin punt s’havia propagat la pesta pels barris cristians situats just a l’altra banda del rierol d’Arkaz, foren enviats a investigar la qüestió un funcionari i dos joves doctors rums anomenats Filipu i Stefanu, però després de tres dies havien sigut incapaços d’arribar a cap conclusió.

En aquell moment també van descobrir que, en realitat, el que feien alguns nens rums pobres era recol·lectar carronyes de rata en barris musulmans per guanyar-se uns dinerets. En concret hi havia tres xavals rums que després de quedar-se orfes havien fugit de les seves cases i havien format la primera «banda» urbana de nens. També van arribar a orelles del governador informacions sobre com al barri de Hora els nens musulmans guerrejaven amb els cristians per adjudicar-se les carronyes de rata. El patriarca de l’església de Hagia Triada fins i tot havia considerat la idea de reobrir les dues escoles vinculades a l’església i començar a impartir classes per tal de mantenir allunyats els nens rums d’aquesta violència als carrers, així com dels microbis.

Estem explicant aquests plans que no van arribar enlloc (ja que un de cada tres professors de l’escola havien fugit de l’illa) i altres propostes creatives per millorar la situació no només perquè volem descriure el sentiment general d’impotència que es vivia a la província, sinó per il·lustrar específicament l’estat mental dels notables que sabien llegir i escriure vint dies després de l’anunci de la quarantena. En aquells temps, quan tothom creia que els descobriments científics canviaven radicalment el transcurs de la història de la humanitat i nodririen els guanys colonials dels europeus, les classes altes, que havien rebut certa educació, sentien que el que s’esperava d’ells era que trobessin solucions mitjançant alguna invenció brillant, com havien fet Samuel Morse, que havia inventat el telègraf, o Edison, que havia dissenyat la bombeta elèctrica, o Sherlock Holmes, que solucionava els crims amb la claredat d’un investigador! Alguns dels caps de família més somiatruites es deixaren portar per aquest entusiasme i dedicaren llargues jornades i molts esforços a trobar alguna invenció contra la pesta que pogués protegir les seves famílies i comunitats –recorrent al vapor de vinagre, a l’encens, al salfumant obtingut de la farmàcia del Nikiforo i a pólvores diverses provinents d’herboristeries.

La primera vacuna per a la pesta totalment efectiva i segura no seria descoberta fins quaranta anys després. El màxim que havien fet els doctors de principis de segle era administrar el microbi de la pesta als malalts de Bombai i Hong Kong via sèrum, intentant obtenir resultats i fracassant, sumits en un empirisme salvatge producte de la desesperança. Que tots aquells esforços casuals no donessin cap bon resultat enfonsava tant la moral de les autoritats provincials com la moral de la gent, enverinava qualsevol possible optimisme i soscavava la fermesa necessària per a mantenir implementada la quarantena.

La hipòtesi epidemiològica del doctor Nikos tampoc va arribar enlloc, cosa que va també va aigualir les esperances que en algun moment es poguessin trobar els veritables assassins del Bonkowski Paixà i el seu ajudant recorrent als mètodes europeus més punters.

–Les tècniques d’Europa no sempre arrelen entre els otomans! –va dir en una ocasió el governador paixà quan discutien sobre un altre tema.

El doctor Nuri va tenir la sensació que implícitament s’estava referint a ell. Ja havia vist que resoldre el crim aplicant la metodologia de Sherlock Holmes no seria fàcil, però tot i això seguia visitant herboristeries de tant en tant per xerrar amb els tenders a la recerca d’alguna pista.

Dos dies després, el governador va rebre un telègraf de la seva dona. L’Esma Hanım li escrivia per dir que havia decidit venir amb el primer vaixell que salpés d’Istanbul transportant subministraments a Arkaz, alarmada pel tràfic de notícies sobre l’epidèmia de pesta de l’illa. El governador sabia, a partir dels telègrafs que anaven arribant, que s’havia començat a preparar un vaixell d’ajuda, però ho havia oblidat ràpidament suposant que aquests plans correrien la mateixa sort que moltes altres iniciatives similars que de sobte es quedaven a mitges i no arribaven enlloc. La mera imatge de la seva dona (que en els seus cinc anys de governació no havia trepitjat mai l’illa) baixant del vaixell d’ajuda acompanyada del seu germà era suficient per aclaparar el paixà. El primer pensament sincer que li va passar pel cap era el fet que en els cinc anys que havia viscut separat de la seva muller ell havia canviat, havia esdevingut una persona diferent. I en realitat no volia tornar a ser com abans. Si hi hagués un canvi de govern a Istanbul, si el Kâmil Paixà el Xipriota fos nomenat novament gran visir i volgués tornar a designar-lo ministre, potser rebutjaria l’oferta i preferiria quedar-se a Minguer.

Una altra cosa que enfonsava els ànims del governador paixà era la nova desavinença que havia sorgit amb els buròcrates d’Istanbul. Amb l’arribada de la quarantena, havia passat a ser il·legal que els vaixells salpessin del port sense ser subjectes a un aïllament de certs dies. (El paixà havia aconseguit implementar aquesta mesura amb èxit.) Però alguns vespres, quan anava a visitar la seva amant Marika, havia vist moviments estranys en el petit port per davant del qual passava amb el carro, així com en les cales i platges de més enllà: hi havia remers que agafaven passatgers i maletes amb les seves barquetes i els portaven d’amagatotis a vaixells que esperaven en algun punt del mar. És a dir, la quarantena estava essent transgredida en la foscor de la nit. Aparentment ja en el primer dia ho havien fet els vaixells de totes les agències.

Per raons polítiques, els dies següents els vaixells de l’empresa Pantaleon i companyies petites com Fraissinet havien continuat embarcant passatgers sense passar per quarantena. Els dies de temporal turbulent, els barquers rums la passaven magra per arribar als vaixells que esperaven en la foscor en aigües relativament allunyades de l’illa. Els espies del governador paixà l’informaren més endavant que el barquer Kozma i els seus homes, així com el barquer Zakaryadis, un protegit del cònsol italià, s’estaven fent d’or amb aquestes activitats. El barquer Seyit, tutelat pel governador, no estava involucrat en aquest tràfic de persones.

Com que s’havia assabentat tard d’aquestes operacions il·legals, al governador l’amoïnava (i no sense raó) que la Sublim Porta i el sultà el consideressin parcialment responsable: un còmplice passiu o directe dels criminals. És a dir, com si ho hagués negligit deliberadament, o no hagués reaccionat per pura incompetència. Per un moment va fantasiejar amb el fet d’enviar un telègraf a Istanbul demanant que vingués el cuirassat Mahmudiye a bombardejar i enfonsar totes aquestes barques de contraban. De fet, les embarcacions que duien a terme aquest tràfic de persones eren les mateixes que un parell de mesos abans havien portat a les cales del nord guerrillers separatistes grecs. Fins i tot li va passar pel cap arrestar els representants i els administradors de les agències de viatges, tant les grans com les petites, acusant-los d’activitats que violaven la llei de desplaçaments i les mesures de quarantena, i deixar-los tancats a la presó. Però això també seria una reacció excessiva. El governador invertia gran part del seu temps rumiant sobre aquestes qüestions, però al final era incapaç de prendre cap decisió.

Un cop arribaven a les seves destinacions, és a dir, a altres illes, ciutats o països (Creta, Tessalònica, Esmirna, Marsella, Ragusa), tots els vaixells que duien passatgers de l’illa eren sotmesos a uns dies de quarantena en estacions provisionals situades en cales remotes similars a la del Motí del Vaixell dels Hajis que hem explicat anteriorment. El fracàs de la governació de Minguer, que havia sigut incapaç fer complir la quarantena obligatòria a totes les embarcacions, havia avergonyit no només el sultà, sinó també els buròcrates i diplomàtics otomans davant els ulls de totes les nacions del món.

El governador paixà a vegades era sacsejat per la força imparable de la pesta com si fos una gran onada metafísica, però retrobava la sang freda suficient i la seva fe en la voluntat de Déu per recompondre’s i mantenir-se dempeus, elogiant els esforços d’ell, el Damat Doctor i els col·legues de l’organització de quarantenes, aplaudint el valor i la persistència que seguien demostrant. Però a vegades també quedava profundament tocat per les querelles més vulgars que iniciaven els cònsols, trames polítiques i diplomàtiques que no servien de res per frenar la propagació de l’epidèmia, i per notícies i columnes absolutament redundants que es publicaven en diaris que no llegia ningú; gastava molta energia i temps intentant resoldre paradoxes que havien passat per alt i bregant amb les conductes dels cònsols, que sempre jugaven a dues bandes.

Un exemple claríssim d’això era l’Andon Hampuri, el representant de la companyia Messageries Maritimes: d’una banda es queixava dient que per culpa de la quarantena estava perdent un dineral que podria guanyar transportant la gent que volia fugir de l’illa, i exigia concessions i més facilitats al respecte; d’altra banda, expressava públicament idees completament diferents, dient coses com «El desig del govern francès és que ningú surti de l’illa sense passar per la quarantena i l’aïllament!». Conscient que aquestes dues posicions eren incompatibles, les adoptava en moments diferents, i a vegades, avergonyit de la seva actitud fal·laç, somreia simpàticament al governador. El mateix Sami Paixà sovint s’havia comportat també de forma hipòcrita, un fet que acceptava com una necessitat de tota activitat política. A vegades el paixà se sumava vocalment a l’entusiasme generat per diverses reformes occidentalitzadores proclamant que «tots els ciutadans otomans són iguals, ja no hi ha gavurs!»;46 mentre que, a la vegada, afavoria clarament els musulmans sempre que podia, creient sincerament que era necessari comportar-se així perquè si no protegia aquest segment de la població se sentiria culpable.

Però a pesar de tot això el governador paixà era incapaç de tolerar aquests cònsols que tenien cara d’ovella i urpes de llop. Sí, el representant de l’empresa Messageries Maritimes i els seus dos secretaris eren intocables, perquè sobre el paper constaven com a integrants de la plantilla del consolat francès. Però un matí va decidir ordenar una batuda a l’agència de viatges, va tancar al calabós els altres treballadors i va fer que clausuressin el local i el quiosc d’atenció als clients que tenien fora. L’oficina estava plena de bitllets sobrants que indicaven una sobrevenda il·legal i altres proves incriminatòries similars. Quan va encadenar a la masmorra el Lazar Efendi, el capitost dels barquers rums que participaven en el tràfic de persones, el paixà va rememorar els seus primers anys com a governador, quan havia sentit l’instint de protegir els barquers musulmans. Si és que en l’Imperi otomà no es podia solucionar res sense tancar gent a la presó…

L’endemà, de resultes de les pressions del Marquis de Moustier, l’ambaixador francès a Istanbul, i la sèrie de telègrafs que van arribar del Mabeyn i la Sublim Porta, el governador es va veure obligat a alliberar els treballadors de l’agència. Quan al cap d’uns dies un dels oficinistes va morir després d’haver contret la pesta a la masmorra, el governador paixà va repetir unes paraules que aquells dies pràcticament havien esdevingut el seu lema: «Si deixessin d’arribar telègrafs, seria capaç de posar ordre als carrers i frenar l’epidèmia en un parell de setmanes».

Per a més inri, el Mabeyn va recordar-los –explicant-ho com si fossin la màxima autoritat en els darrers progressos bacteriològics i mèdics de la Xina i l’Índia– que la pesta no es transmetia de mans a mans amb amulets i papers, ordenant en un telègraf enviat al director de quarantena Nikos Bey que evitessin qualsevol política que pogués incitar revoltes i posicionar la gent en contra de la quarantena. Que el telègraf provingués del Mabeyn, i no del Ministeri de Salut, va fer pensar al governador paixà que aquest missatge en realitat havia sigut enviat pel mateix Abdülhamit.

Els obstacles constants que suposaven els telègrafs enviats per Istanbul també van despertar un sentiment de resignació en el governador paixà, com si intentar posar en pràctica les mesures de quarantena de manera justa fos un esforç fútil. És per això que no va veure’s amb forces d’implementar completament la prohibició de sortir al carrer després que es fes fosc, estipulada per Istanbul per aturar el tràfic nocturn de persones. Sí, en algunes bandes ningú sortia al carrer a la nit perquè estava realment prohibit passejar-se amb fanals i espelmes a la mà. Però, com quedà palès més endavant, els lladres es van aprofitar d’aquesta mesura, ja que podien moure furtivament de manera més còmoda els objectes i mobles de les cases que saquejaven. La circulació d’aquests ítems –taules, matalassos, articles domèstics– va propagar fins i tot més la malaltia?

Segons alguns historiadors grecs, «en realitat al governador paixà li anava bé que els rums fessin les maletes i marxessin de l’illa escapant de l’epidèmia en barques clandestines!». Perquè d’aquesta manera els ciutadans ortodoxos, les famílies rums riques i poderoses, el tipus de gent que era més difícil governar, cada cop eren menys, i els musulmans esdevindrien majoria a l’illa. Però també hi havia comentaristes musulmans segons els quals, després que la població musulmana que havia romàs a l’illa decreixés morint de pesta, els rums que havien escapat tornarien triomfalment i la comunitat cristiana reforçaria la seva posició majoritària a l’illa, i així exigirien primer la independència i després formar part de Grècia. També tenien certa raó altres que pensaven que als rums no els feia falta recórrer a aquesta mena de conspiracions, perquè, de fet, seguien sent majoria a l’illa.

En repassar totes aquestes qüestions hem de tenir en important consideració un sentiment soterrat que fa falta entendre bé perquè és una clau de la nostra història, i que ara estem intentant il·lustrar de manera novel·lada: el desencant que estava experimentant el governador Sami Paixà de cara a Abdülhamit. El governador era incapaç d’acceptar la crua realitat que el sultà estava més preocupat per prevenir l’arribada de la malaltia a Istanbul i Europa que no pas per salvar les vides dels mingueresos. En l’univers simbòlic tradicional otomà, els sentiments que experimentava el paixà eren els de la història arquetípica del desengany d’un vassall que havia sigut abandonat per la figura paterna i s’havia quedat solet, descobrint que els alts càrrecs no l’estimaven tant com es pensava. Era habitual que els musulmans de Minguer pensessin de tant en tant que Istanbul no els apreciava prou. A diferència dels temps del sultà Abdülmecit qui, en un gest diplomàtic per plantar cara a Europa, havia convertit en província aquesta petita illa d’una única jurisdicció, un fet que demostrava l’interès i l’afecte que havien arribat a sentir els otomans per l’illa.

36

El major pràcticament no disposava de temps per passar per l’habitació d’hotel al llarg del dia –tant havia d’instruir contínuament els soldats de quarantena i dirigir els seus moviments pels barris, on visitaven cases problemàtiques i infectades, com també havia d’anar darrere del doctor Nuri, que es passejava pels carrers visitant malalts de tant en tant. Quan finalment podia passar temps amb la Zeynep a la gran habitació de l’hotel, els noucasats reien, feien l’amor i romanien a l’interior de la cambra. Després de fer l’amor es quedaven adormits abraçant-se. Cap dels dos havia experimentat mai l’ambient de pau que emanaven aquells moments. El major escoltava la respiració de la Zeynep, el sorprenia amb quina facilitat ella podia quedar-se adormida als seus braços, i com de tranquil i segur el feia sentir. Avergonyits, havien abaixat les dues llargues persianes d’estil italià que hi havia a l’habitació.

La Zeynep feia l’amor amb ell entregant-se plenament de principi a final per primer cop a la seva vida, i tres dies després del casament confiava en el major Kâmil com si el conegués de tota la vida. Aviat va començar a parlar-li igual que als seus germans, a tota castanya i cridant de tant en tant. L’única idiosincràsia de la Zeynep que no li agradava al major era que alcés tant la veu. A la noia li agradava xerrar a tot volum sobre el seu futur a Istanbul.

A les tardes, quan la llum que es filtrava entre les persianes dibuixava a terra una ombra en forma de reixa, el major abraçava la seva dona pensant que mai a la vida oblidaria aquesta imatge, que representava la felicitat que sentia en aquell moment. Sentia que serien feliços junts mig segle. A vegades també jeien al llit l’un al costat de l’altre sense parlar. I a continuació el major movia la seva mà des de darrere per agafar el pit en forma de pera de la seva dona, i esperava. A vegades la Zeynep ficava la mà d’ell dins la seva palma, i romanien immòbils una estona. Des del llit on estaven estirats podien sentir el xivarri lleuger provinent del port, l’avinguda d’Istanbul i els carrerons del voltant, que es colava entre les persianes. La ciutat estava més silenciosa de l’habitual: a part de la fressa llunyana del port i dels pocs carros que anaven amunt i avall, no arribava cap altre soroll. La ciutat sencera s’havia sumit en el profund silenci de la pesta, però encara podien sentir amb claredat la piuladissia dels pardals que voletejaven pels pins del jardí posterior de l’hotel.

Aquesta era una felicitat que el major Kâmil no s’acabava de creure. Tanmateix, era una felicitat que els recordava –a ell i a la seva dona– que era necessari que es prenguessin seriosament els seus temors i donessin importància a les seves vides. Així com la seva alegria era més gran que la de la resta de la gent, de tant en tant també veien com els seus temors eren proporcionalment més intensos que els dels altres.

Tot i les pors, de vegades la felicitat del matrimoni els empenyia a comportar-se de maneres «imprudents». L’aixovar nupcial que la mare de la Zeynep havia anat reunint al llarg de molts anys, així com els obsequis entregats pels parents de la mare del major, s’havien quedat enrere a la casa familiar de la Zeynep. A ella li agradava contemplar els regals de la boda i l’aixovar, les estovalles fetes a mà, el joc de cafè de porcellana importat d’Itàlia, les sucreres de plata (ja una mica ennegrida), i les diverses làmpades. Un dia el major va decidir anar de visita juntament amb la seva esposa a casa de la sogra. En el camí de tornada es van topar amb un dels llunàtics de la pesta igual de grillat que l’Erinli Ekrem.

–Està prohibit caminar junts, que no ho heu sentit? – va cridar aquest home corpulent que marit i muller veien per primera vegada.

El major volia prohibir a la seva dona sortir al carrer per coses innecessàries, però cada cop que ho intentava la Zeynep li parava el carro dient que ell bàsicament es passava el dia sencer passejant per la ciutat i entrant a les cases de malalts.

–Jo no estic tan preocupada –va dir-li en una ocasió–. No podem lluitar contra el que ja està escrit.

Que el fatalisme contra el qual lluitaven els doctors de quarantena fos expressat amb tal sinceritat per la seva pròpia dona va sorprendre el major, però estava tan content que aviat se’n va oblidar sense donar-li gaire importància. El que més el preocupava era com seria capaç de retenir la seva dona a l’illa un cop tornessin a permetre els viatges de passatgers.

Fou en aquells dies que el major va començar a tenir la sensació que mai seria capaç d’allunyar-se d’aquesta illa. Sortint i tornant de la seu de la governació, visitant els hospitals i les cases, caminava constantment pels carrers d’Arkaz. Durant aquestes passejades palpava clarament la diferència entre la seva pròpia felicitat i l’estat d’ànim general de la ciutat, però tot i això no se sentia culpable de ser feliç. Ser el fundador i comandant de la Divisió de Quarantena (o dels soldats de quarantena), per modesta que fos, l’afecció paternal que li mostrava el governador, i l’amistat que havia establert amb el Damat Doctor, tot plegat li proporcionava un sentiment de seguretat. El major volia dir explícitament al governador paixà que no era necessari anar amb peus de plom a l’hora de tractar amb els xeics dels tekkes. Tots els xeics de Minguer, així com tots els musulmans, eren perfectament conscients que si esclataven lluites sagnants contra els cristians, com havia passat en altres illes, l’única força que podia protegir-los era l’exèrcit otomà.

Caminant amb l’uniforme de militar otomà des dels hospitals fins a la seu de governació, al major li agradava interactuar amb els veïns –alguns es reien d’ell directament, i d’altres el vacil·laven o mostraven un respecte exagerat que en realitat era una mofa encoberta– i després compartia amb la seva dona les anècdotes que havia viscut.

–No li diguis a ningú que som aquí! –li havia dit una vegada una persona espantadíssima amb qui s’havia topat en una caseta annexa quan caminava per un pati buit.

–Soldat! –l’havia imprecat en una altra ocasió un home de la seva edat des de la finestra d’un segon pis. Era musulmà, parlava amb un fort accent minguerès.– Com creus que acabarà tot això?

–Com Déu vulgui –havia respost el major–. Respecteu les prohibicions de quarantena!

–Les respectem, però què hi guanyem? Ens hem convertit en presoners! Què està passant al port, a les places?

–No passa res de res! Tu no surtis de casa en cap moment! –va dir el major, com si li estigués donant una ordre.

El seu instint d’amonestar els babaus i insolents l’arrossegava a baralles a crits amb la gent, enfrontaments en els quals sovint es veia obligat a apujar la veu. La Pakize Sultan va captar molt bé aquesta «soledat moderna» que hi havia dins del major.

A vegades també creuava la mirada amb alguna persona que observava el carrer des d’una escletxa de la finestra, pensant que ningú la veia, però no es dirigien cap paraula. Al principi aquelles mirades li semblaven misterioses, plenes de por, i fins i tot encisadores.

–I tu què nassos mires! –va escridassar-lo una persona en certa ocasió.

La por de la mort, que ràpidament s’havia convertit en una angoixa constatable fins i tot en els musulmans més creients, feia aflorar les personalitats i les naturaleses més pures de la gent, modificant així radicalment el seu tarannà habitual. Segons el major, tothom esdevenia, de sobte, una persona més eixelebrada, egocèntrica i corglaçada del que ja ho era normalment.

En les cases adossades del centre de la ciutat moltes portes principals havien sigut tapiades amb fustes, i les portes posteriors havien sigut tancades amb diversos cadenats com si no s’haguessin de tornar a obrir mai més, però de tant en tant els nens o algú que tenia pressa, dient-se que «no passa res si ens saltem la prohibició una vegada», saltaven de pati en pati furtivament. Ni el Damat Doctor ni els doctors rums de quarantena sabien que les prohibicions estaven sent transgredides tan fàcilment. Tampoc eren conscients de la quantitat de gent que entrava a les cases després que fossin buidades oficialment, o que a les nits alguns s’escapaven de la zona d’aïllament del castell a bord de barques. «No ho saben perquè no han nascut i crescut a l’illa com jo!», pensava el major. Si els encarregats de protegir i gestionar l’illa fossin militars i doctors de quarantena d’origen minguerès, l’epidèmia no hauria guanyat tant terreny.

Abans d’anar a la guarnició a trobar-se amb la seva divisió, als matins el major havia pres el costum de participar amb gran disciplina en les reunions de quarantena que es duien a terme davant del mapa epidemiològic. Amb els esforços del doctor Nuri, la modesta cambra on es trobava el mapa d’Arkaz fou reconvertida en una autèntica centraleta on es reunien i s’analitzaven tota mena d’informacions sobre la pandèmia. En els darrers vint-i-cinc dies havien quedat marcats tots els punts d’Arkaz: xalets, mansions opulentes, solars buits, tekkes, mesquites, esglésies, fonts, ponts, places, escoles, hospitals, comissaries i tendes. Tot i que hi havia molta gent que abandonava les seves cases i fugia de la ciutat, la xifra de morts no disminuïa. La malaltia seguia propagant-se i la nerviositat anava en augment –d’això no n’hi havia cap dubte.

La malaltia havia entrat a Arkaz a través del Moll Vell de la Pedra, al port. Amb l’ajuda del mapa, el director de quarantenes Nikos havia rastrejat la propagació gradual del microbi i havia determinat que l’embarcació que havia dut aquí la pesta era el vaixell de càrrega Pilotos, de bandera grega, que provenia d’Alexandria i havia fet escala a Minguer. (Aquestes embarcacions de càrrega de fons pla podien entrar al port i amarrar-se als molls vells de fusta.) Després que la malaltia arribés a l’illa a bord d’aquest vaixell s’havia estès pels barris musulmans propers al port, especialment Vavla, Kadirler, Germe i Çite. Els primers morts que havien sigut marcats al mapa eren d’aquesta zona. Alguns també pensaven que era una coincidència divina que la ubicació de l’hospital de Hamidiye –encara que estigués en construcció– fos el barri de Vavla. Si bé és això és cert, no ens detindrem gaire a considerar aquesta coincidència en concret, perquè en aquella època tothom volia veure senyals, significats, profecies i auguris en pràcticament totes les coses.

I és que el tema de conversa havia arribat a això: l’atzar, la interpretació de les estrelles, com extreure significats de les formes dels núvols i la direcció del vent, i trobar senyals per tot arreu. Volem deixar clar que aquestes són coses que feia tothom. Fins i tot els doctors joves que havien sigut educats amb un raonament científic de caràcter positivista, així com el governador Sami Paixà i el doctor Nikos, prestaven certa atenció a aquesta mena de detalls de tant en tant, i probablement hi creien una miqueta. Si algú els preguntava què en pensaven, somreien i reaccionaven dient: «No crec en aquestes coses, però tenen el seu què, no?». I si bé implementaven les mesures necessàries postulades per la ciència i la medicina sense vacil·lar, en quedar-se rumiant sols una part de la seva ment es veia inconscientment atreta per aquests pensaments (s’imaginaven, per exemple, que si aquell vespre en pondre’s el sol en l’horitzó apareixia un núvol morat i les cigonyes havien migrat abans d’hora, com havia sigut el cas aquell any, l’endemà moriria menys gent).

El doctor Nuri no creia gens en aquests senyals que en temps de desesperança captaven l’atenció de fins i tot les persones més «il·lustrades», però la seva dona, la Pakize Sultan, sí que hi creia, fins a un punt que avui ens resultaria desmoralitzant. En el nostre llibre hem volgut dedicar espai a les invencions i falsedats perquè van condicionar el transcurs de la història. Però en la nostra opinió, la curiositat que sentien els illencs pels mètodes de predicció del futur com la interpretació de les estrelles o les taques que quedaven a les tasses de cafè –o fins i tot la insistència del xeic Hamdullah a trobar respostes i indicacions contra la pesta en llibres escrits pels seus ancestres i en textos hurufís–47 no van tenir un impacte considerable en les actituds contra la pesta. Cap d’aquests rumors va tenir tant d’efecte en el transcurs de la pesta de Minguer com els prejudicis nacionalistes. Tot i que en les reunions de quarantena probablement tothom parlava d’aquestes coses (alguns entre riallades), contemplaven angoixats el mapa i les anotacions al respecte per entendre realment com s’estava propagant la malaltia i com podien salvar més vides: van descobrir que les rates a bord del vaixell Pilotos procedent d’Alexandria primer havien contagiat un criat d’una petita casa de fusta situada darrere la mesquita de Mehmet Paixà el Cec, que havia contret la pesta i havia mort. Però quan va expirar el criat ningú va prestar-hi gaire importància perquè no els passà pel cap que pogués ser la pesta. Els seus símptomes eren indicatius també de diftèria, pneumonitis i moltes altres malalties.

Aquell dia el Damat Doctor va tornar a demostrar als altres doctors i el governador que la malaltia s’havia estès del port a la ciutat al mateix ritme que avançaven les rates. Enmig de la ruta de propagació de la malaltia –van veure-ho clarament en el mapa–, hi havia l’institut militar on havia estudiat el major. Les classes havien sigut suspeses dos dies abans de l’anunci de la quarantena, i per això els doctors no havien dut a la zona d’aïllament cap dels estudiants. El doctor Nuri sospitava que alguns d’aquests estudiants havien contret la pesta i anirien emmalaltint a poc a poc. Després de l’anunci, el Ministeri de Guerra d’Istanbul, que també seguia atentament el transcurs dels esdeveniments, havia enviat un telègraf en què ordenava als dos oficials procedents de la guarnició militar del nord-est de la ciutat que impartien classes a l’institut per guanyar-se uns diners extres (de tres a cinc kuruş) que tornessin immediatament al seu regiment. Amb el precedent encara viu del Motí del Vaixell dels Hajis i l’infame escàndol resultant, això fou vist com una prova més que (tot i que la pesta s’havia propagat de manera molt preocupant) Abdülhamit seguia obcecat a no involucrar els soldats otomans en els afers de quarantena de Minguer, i que pensava més en l’estat otomà que en l’illa i els mingueresos.

Els fets que es van viure el dimarts 28 de maig al barri de Germe són un bon exemple de la indecisió que paralitzava l’estat i els seus funcionaris de quarantena: l’escena era la casa d’un musulmà que cultivava ordi i blat als afores del barri. El fill de dotze anys del camperol havia mort el dia anterior. Aquell matí els doctors havien determinat que la seva filla gran havia contret clarament la pesta, i que era necessari dur-la a l’hospital, i el pare i la mare a la zona d’aïllament del castell. Pels voltants de la casa també van aparèixer les carronyes fresques de dues rates amb les boques encara sagnants. Però, tot i la insistència dels doctors, no hi havia manera que els pares, el fill dels quals havia mort un dia abans, se separessin de la filla d’ulls blaus, que estava probablement a les portes de la mort. La mare, de tant plorar, va alarmar els veïns del barri, que estaven acostumats a assistir a funerals pràcticament cada dia. Els funcionaris de quarantena, incapaços de dispersar els nens que rondaven pels voltants increpant-los, primer havien sentit la necessitat de preguntar al doctor Nikos «què fem?»; però ell tampoc havia rebut una directriu clara del governador. La tasca de buidatge d’una casa, que idealment s’havia de dur a terme ràpidament, va degenerar en un aldarull de crits i insults, baralles i plors que va mantenir ocupat el barri el dia sencer.

El cònsol francès, que s’havia assabentat immediatament d’aquest incident, va enviar un telègraf a Istanbul utilitzant la paraula les maladroits (‘els maldestres’) per referir-se a les autoritats provincials. El governador es va emprenyar moltíssim amb el Monsieur Andon, però segons el doctor Nuri no hi havia dubte que la culpa requeia plenament en el paixà.

37

Un problema cada cop més greu que tenien entre mans els administradors era el fet que els contagiats, els sospitosos d’haver sigut contagiats, i fins i tot els malalts (especialment els joves), s’escapaven de les seves cases, de les seves famílies i dels doctors de quarantena. Una de les raons que explicaven l’augment en casos de «fugitius» eren les condicions infernals de la zona d’aïllament del castell. Aquesta àrea separada s’havia guanyat una terrible reputació: qui hi anava no en tornava mai. Suposadament, segons les noves regulacions internacionals, el període d’aïllament en casos de pesta era de cinc dies. És a dir, que si la persona admesa a la zona d’aïllament no emmalaltia en cinc dies, era necessari donar-la l’alta. Segons els nostres càlculs, vint-i-vuit dies després de l’anunci de quarantena –és a dir, després que comencessin a admetre gent al castell– en la zona d’aïllament hi havia unes cent vuitanta persones. Més de la meitat d’aquesta gent estava sent retinguda allà molt més de cinc dies, tot i que no mostraven senyals d’estar malalts.

Particularment entre els musulmans, la idea de ser enviat a la zona d’aïllament, de ser arrossegat fins allà pels soldats i haver-hi de romandre sota ordres dels doctors, era com ser encarcerat a la masmorra i quedar-se allà tancat tota la vida. Anteriorment, les autoritats que podien enviar una persona a aquella foscor humida sense retorn eren els jutges i els cadís; ara, en canvi, eren els doctors. Aquesta era l’única diferència. I a més, la zona d’aïllament estava arraconada en una part tancada del castell que donava al port i l’interior de la badia, mentre que els presoners estaven tancats en els edificis otomans i la torre veneciana ventosa, que donaven al mar obert, encarades cap al sud.

Una altra qüestió no resolta eren els «sospitosos» perfectament sans duts a la zona d’aïllament que contreien la malaltia precisament per estar en contacte amb empestats encara no diagnosticats que jeien allà. Per tal d’evitar-ho, al principi havien pensat dividir els patis, edificis i seccions en funció dels dies que havia passat cada sospitós i el seu aparent grau de contagi, però aviat fou palès que la disciplina típica de la presó, incloent-hi la seva organització en galeries, aquí no funcionaria. Fins i tot havia sigut difícil preservar l’àrea de les dones, situada sota les ombres de la part posterior, perquè els homes es preguntaven què estava passant amb elles i els fills, i no es quedaven tranquils si no els vigilaven amb els seus propis ulls. De fet, en qüestió de pocs dies la gent que estava en la zona d’aïllament havia començat a viure en nuclis familiars separats, és a dir a separar-se en grups. Així el doctor Nikos podia tenir controlats millor els patis, i els illencs també podien passar els seus dies d’aïllament més contents junt amb els seus éssers estimats. Però, d’altra banda, això també incrementava la possibilitat de contagi i la velocitat de propagació de la pesta: aquesta part del castell s’anava atapeint amb una gran celeritat, un fet perfectament visible a primer cop d’ull, fins al punt que la zona d’aïllament que suposadament havia de servir per frenar la pesta s’estava convertint en un niu de contagi. La frase «quan va arribar no tenia res, és en la zona d’aïllament on ha contret la malaltia» havia esdevingut una conclusió raonable que estava estenent-se ràpidament en forma de rumor entre els veïns, cosa que esguerrava els esforços de quarantena. La zona d’aïllament s’estava convertint en una segona ciutat-presó ubicada a dins del castell.

El governador paixà i el director de quarantenes van enviar dos telègrafs més demanant doctors a Istanbul. Com que la por al castell s’havia convertit en una aversió generalitzada envers la quarantena, tant els doctors com el governador pensaven que buidar la zona d’aïllament d’una manera mèdicament adequada seria una bona política. Perquè allà s’havien quedat sense habitacions, llits, matalassos, cadires i mantes. Per respondre a aquesta emergència, la guarnició militar intentà donar un cop de mà enviant pa, faves seques i galetes de mar. Però el comandant de la guarnició, el Mehmet Paixà d’Edirne, que creia que la malaltia no podia contagiar-se sense la presència de rates, es negava a enviar els seus soldats i cuiners a la governació i els hospitals, sempre trobava alguna excusa per no compartir els seus recursos (culinaris o no) amb el servei de quarantena, no volia desviar-se de les indicacions estipulades per Abdülhamit: «No us fiqueu en els afers de quarantena!». El governador podia veure des del seu despatx com la zona d’aïllament, a l’altra banda de la badia, cada cop estava més plena, i de tant en tant observava els homes que intentaven pescar peixos amb canyes improvisades per tal de matar l’estona.

Finalment, de resultes de la pressió conjunta exercida pel governador i el comandant de la guarnició, es van començar a «donar d’alta» persones de la zona d’aïllament, que havia assolit un nivell insostenible. Però a excepció dels pocs afortunats que es trobaven la seva família tal com l’havien deixada, els que tornaven a les seves cases aviat queien de nassos en noves penúries. En alguns barris quan aquestes persones que s’havien donat per perdudes de sobte compareixien a casa eren tractades com si estiguessin malaltes o potencialment contagiades, i fins i tot se sospitava que havien esdevingut informants del governador. El problema més comú que experimentaven, però, era que havien perdut les famílies i les cases. La majoria d’aquests sospitosos havien sigut duts a la força a la zona d’aïllament perquè a les seves llars havia aparegut algun mort, o algú havia emmalaltit. En alguns casos descobrien que la resta dels seus familiars havien mort durant la seva absència; d’altres trobaven la casa buida perquè la família havia marxat. Una part dels donats d’alta de quarantena també es trobaven amb gent que no coneixia de res que havia ocupat els seus domicilis. Era habitual que esclatessin baralles amb els nous inquilins, tot i que a vegades arribaven a un acord i els retornats fins i tot agraïen poder compartir l’espai amb altra gent en comptes de romandre sols, sumits en un sentiment d’abandonament.

De totes aquestes històries desconsoladores la que més va colpir el governador fou la de sis persones que en tornar de l’aïllament no van trobar ningú a casa, i, com que no tenien diners ni cap familiar compassiu que els pogués ajudar, i en ser incapaços de trobar cap altre lloc on refugiar-se, poc després de marxar del castell van tornar-hi sol·licitant que els readmetessin a la zona d’aïllament.

Dos dies després, un matí, quan els doctors estaven marcant al mapa els nous morts, van arribar a la dolorosa conclusió que no només no s’havia frenat la velocitat de l’epidèmia, sinó que s’havia propagat fins i tot pels barris cristians més remots i deserts, i van haver d’afrontar obertament una realitat que fins ara els havia sigut difícil acceptar: la diligència i el vigor dels esforços de quarantena, que havien dut a terme amb tant valor i altruisme, no havien sigut suficients per combatre la velocitat i la força de propagació de la pesta, ni per rebaixar el nombre de persones contagiades. A més, hi havia una xifra oculta, que també creixia cada dia, de persones malaltes en cases a les quals no havien acudit els metges perquè no havien sigut notificades. I per a més inri, tan sols una de cada tres cases infectades a les quals havien pogut accedir havia sigut buidada pròpiament. Aquest problema era tan profund i desassossegant que ningú el verbalitzava tal com estem fent ara en aquest llibre, cent setze anys després. Era com creure en Déu sense ser capaç de visualitzar el Senyor, o ni tan sols imaginar-lo! Al mapa de l’habitació d’epidemiologia es podia constatar clarament aquesta realitat dantesca. Els doctors tenien la sensació, pròpia d’un malson, que si pronunciaven en veu alta això tan horrible que estaven presenciant potser la situació empitjoraria encara més, i per tant o bé callaven o s’enganyaven a si mateixos per intentar mantenir la calma.

Com que a la gent li resultava molt difícil seguir endavant amb les seves vides si s’enfonsaven constantment en pensaments sobre com l’epidèmia esdevindria fins i tot més agressiva, es veien obligats a inventar-se falsedats i així conservar una mica d’esperança, encara que fos un miratge. La hipòtesi del doctor Nikos –que dues setmanes abans les carronyes de rata havien aparegut únicament als barris musulmans– era una d’aquestes mentides, però fins i tot havia donat certa esperança al governador, que no se la creia seriosament. Alguns matins es treien de la màniga una nova farsa, convencent-se que l’epidèmia estava decaient perquè la quantitat de morts en algun barri concret havia disminuït, i eren els primers a creure’s aquesta fal·làcia a la qual havien arribat jugant amb les xifres. Una altra notícia incerta en la qual creien amb perseverança era que finalment havia salpat d’Istanbul el vaixell d’ajuda que s’havia estat preparant –tot i que, en aquest cas, era una mentida fomentada pels telègrafs que arribaven diàriament. Quan una informació resultava no ser vertadera, era necessari generar-ne, una mica després, una de nova que pogués seguir alimentant la seva esperança.

El doctor Nuri sabia per experiència que en les situacions més desesperades durant una epidèmia fins i tot la persona més europea i culta cercava fantasies en les quals consolar-se, que no tenien per què ser estrictament de caràcter religiós.

–És la tercera vegada que avui passa per davant de la finestra aquest carro de cavalls, que curiós! –havia dit en una ocasió el governador paixà, i el doctor Nuri notà que d’això n’havia extret un significat, un senyal que li pogués donar certa esperança.

Si la persona no havia sigut capaç de reunir prou optimisme dient-se mentides diàries i interpretant senyals, quedava ofegada per un profund sentiment de «resignació». El doctor Nuri havia sentit a parlar d’aquest estat anímic, sobre el qual havia discutit amb la seva dona, considerant-lo un sentiment similar al «fatalisme», però en el nostre parer no era ben bé això. Perquè la persona fatalista pot ser perfectament conscient del perill sense per això prendre mesures, perquè s’ha refugiat en Déu. En canvi, el «desesperat que s’ha sumit en la resignació» es comporta com si no tingués notícia del perill, no es refugia en cap idea ni confia en ningú. El Damat Doctor havia vist com en el rostre del governador paixà a vegades, després d’un dia intens de feina i esforços, apareixia una expressió tipus «hem fet tot el que hem pogut!». O si bé quedaven coses per fer, ja no els quedaven ni ganes i forces: es rendien. Que a hores d’ara l’única cosa racional que podien fer per intentar obtenir un efímer moment de felicitat i consolació era abraçar els seus éssers estimats en la penombra era una conclusió a la qual tots tres –el governador paixà, el major i el doctor Nuri– havien acabat arribant.

38

Després d’haver passat llargs dies i nits defensant a capa i espasa la presència de l’Imperi otomà a l’illa i sostenint la força de l’estat contra la pesta, el fet que Istanbul seguís enviant constantment telègrafs reprovatoris on qüestionaven per què no s’havia dut a terme tal o qual directriu acabà afartant el Sami Paixà. També veia que el poder estatal que solia ostentar s’havia anat extingint. Molts funcionaris havien fugit de la ciutat. Alguns d’ells no sortien mai de casa seva, no compareixen a la seu de la governació, es negaven a treballar. I per acabar-ho d’adobar, no podia utilitzar les tropes militars de la guarnició. Tot i això, el Mabeyn esperava que el governador paixà fes ús de la força.

El tema que més inquietava Istanbul era que no s’hagués posat fi a la fuga de persones que escapaven de l’illa sense passar una inspecció mèdica ni dies d’aïllament, sense respectar les regles de la quarantena. El governador paixà havia fet que es prenguessin mesures a la zona dels voltants del Moll de la Pedra i la badia del port, havia enviat funcionaris i policies (que cada cop eren menys) a vigilar aquests punts des d’on podien partir barques. Istanbul havia notificat que els barquers i contrabandistes solien moure’s especialment per les cales del nord en plena nit, i el paixà, per la seva banda, havia sol·licitat ajuda al comandant de la guarnició per combatre aquestes activitats. El comandant havia respost que només involucraria en la quarantena els soldats (que generalment estaven ocupats perseguint guerrillers pels paranys rurals del nord) si li arribava un telègraf especial amb un decret imperial codificat ordenant-li actuar de tal manera.

Les raons per les quals el governador paixà no va implementar mà dura per aturar d’una vegada per totes el tràfic nocturn de persones i així aplacar Istanbul i els estats europeus han sigut objecte de discussió entre els historiadors de Minguer. Segons la nostra opinió, el governador havia volgut quadrar-se dient que «Si no em doneu els soldats de la guarnició, jo tampoc em posaré a caçar els contrabandistes per les cales i les costes rocoses d’allà a dalt». Llegint les cartes de la Pakize Sultan podem entendre millor com durant aquells dies el governador paixà s’estava veient arrossegat, a una velocitat realment vertiginosa, a una inevitable lluita de poder i diners amb els capitosts dels barquers. El governador paixà havia intimidat els representants de les agències de viatges (és a dir, els cònsols) mitjançant batudes que havia dut a terme amb l’excusa que venien bitllets il·legals. Però el tràfic de persones a les cales del nord el duien a terme aquestes empreses de vaixells i els capitosts de barquers que hem descrit al principi de la nostra història. El governador va ordenar que s’obrissin denúncies on es declarava que les seves activitats transgredien la llei de viatges i duanes.

És just criticar el governador per no haver-se pres prou seriosament l’epidèmia ni les mesures de quarantena els primers dies, raó per la qual algunes famílies riques que havien sigut incapaces de prendre la decisió de marxar de l’illa legalment ara havien arribat a la conclusió (potser perquè els seus cuiners i criats o bé havien mort o havien fugit de la ciutat) que el millor seria escapar com fos. El governador rebia informacions proporcionades pels informants sobre les quantitats de diners astronòmiques que demanaven els capitosts dels barquers a aquests fugitius desesperats. És més, aquests fugitius, que actuaven així perquè volien sobreviure, també entregaven un pagament extra pel «bitllet» als contrabandistes en arribar a les embarcacions que els esperaven a mar obert. La meitat del que costaven aquests bitllets per pujar als vaixells de les petites agències gregues i italianes eren entregats per avançat i clandestinament a les seves oficines de l’avinguda d’Istanbul. Quan el governador se’n va assabentar, els seus instints primaris van dur-lo a la conclusió que com a mínim havia arribat el moment de protegir els barquers musulmans.

Que el governador va transgredir la quarantena que ell mateix havia imposat per ajudar els musulmans –o en tot cas, que ho planejava fer– va quedar enregistrat en documents redactats pels funcionaris de la governació de Minguer, i potser també per això ha suscitat tant d’interès entre els historiadors més aficionats als arxius. La raó per la qual aquest aspecte de la història ha rebut tanta atenció és evidentment perquè representa perfectament la contradicció fonamental que assetjava la burocràcia otomana de l’època. Si en moments com aquests el governador paixà – és a dir, un buròcrata consumat la tasca del qual era vetllar pel benestar de tots els ciutadans– optava per donar prioritat a la protecció dels musulmans i se solidaritzava particularment amb ells, significava que estava anant en contra de les reformes modernes que requeria l’estat (vinculades a la igualtat dels ciutadans) i la utilització de mètodes i tècniques moderns. Si no actuava així –si el governador paixà donava una preferència sincera a les reformes legals i directrius europees–, la burgesia cristiana, que prosperava a gran velocitat amb l’arribada de la llibertat i la igualtat fent ús dels avenços tècnics més punters, fins i tot es beneficiaria més de les noves oportunitats, i a mesura que el país s’anés europeïtzant més i més, els musulmans es quedarien sense cap mena de poder.

Com que el tràfic de fugitius que escapaven a Occident i Creta en petites embarcacions en plena nit seguia vent en popa, i fins i tot s’incrementava cada cop més, els poders europeus, preocupats per la possible propagació de l’epidèmia, van començar a buscar solucions. Els francesos i els britànics –que, tenint en compte la substancial població musulmana de les seves colònies, comptaven amb una àmplia experiència de quarantenes i, per tant, tenien raons per estar amoïnats– van concloure que acordonar l’illa sencera amb vaixells de guerra tindria més sentit que anar caçant una per una les petites embarcacions de contrabandistes i sotmetre-les a quarantena en algun indret remot. Mentre duien a terme negociacions amb la Sublim Porta, els britànics van enviar el seu cuirassat HMS Prince George i els francesos el seu cuirassat Amiral Baudin al Mediterrani oriental, a aigües properes a Minguer, per tal d’exercir pressió psicològica.

Arribats a aquest punt, l’ambaixador britànic va proposar que al bloqueig de l’illa també hi participés un vaixell otomà. Diversos documents dels arxius del Ministeri d’Afers Exteriors revelen que Abdülhamit va voler posposar aquesta decisió, intentant fer arrelar la idea que «l’epidèmia tampoc és per tant». Però vistes les accions del governador –la batuda a les agències de viatges i la detenció dels contrabandistes rums com a resposta de l’imparable fuga de persones–, el sultà va haver de doblegar l’esquena davant les pressions internacionals.

La notícia que el dijous 6 de juny el cuirassat otomà Mahmudiye se sumaria als de les grans potències per posar fre a les petites embarcacions que transportaven els illencs que escapaven de la pesta fou notificada al governador paixà pels seus amics buròcrates d’Istanbul un dia abans. El governador, tot i que no s’ho acabava de creure, va sentir una gran vergonya. Havien molestat el món sencer amb el fracàs de la implementació de la quarantena, i havien sigut incapaços de sufocar l’epidèmia –havien arribat empestats a les portes d’Occident perquè no havien sigut capaços de parar-los els peus–. El governador se sentia culpable perquè la seva província havia esdevingut realment «l’home malalt» d’Europa –i això que generalment s’enfadava quan la gent utilitzava aquesta expressió–. Ara fins i tot el sultà es trobava en una situació delicada: per tal de d’arreglar els errors de l’incompetent governador, s’havia vist obligat a cooperar amb els europeus enviant el Mahmudiye a l’illa, com si Minguer hagués esdevingut un enemic de l’imperi.

Aquest clima militar i polític general li resultava tan desagradable al governador que, igual que la pesta, era incapaç de pensar-hi, de creure-hi. Quan aquell vespre un agutzil de la secretaria que caminava tan tranquil·lament pel passadís del primer pis va desplomar-se de sobte a terra i morí davant dels seus ulls com si l’hagués tocat l’arcàngel de la mort, el governador va entrar al seu despatx, va asseure’s a la taula i va contemplar la ciutat des de la finestra durant una llarguíssima estona sense moure’s ni un centímetre.

Però uns moments després va veure’s obligat a escoltar i valorar una sèrie de notícies que li havien dut els seus detectius. Després de ser posat en llibertat, el Ramiz no havia romàs quiet, com era d’esperar: aparentment s’havia refugiat als pobles septentrionals els habitants dels quals havien participat en el Motí del Vaixell dels Hajis.

Com que just després d’aquells fets els soldats havien castigat amb qualsevol excusa el poble de Nebiler, d’on provenien el pare i el fill que havien sigut identificats com a líders del motí, aquests havien marxat al poble veí de Çifteler per intentar evadir els nous impostos que l’administració els havia adjudicat. En aquest segon poble s’havien organitzat per lluitar contra les guerrilles nacionalistes que arribaven de Grècia; és a dir, que ells també havien format la seva pròpia banda. Els vilatans d’aquests pobles més conservadors havien esdevingut més ferotges i durs després del Motí del Vaixell dels Hajis, i havien constituït la seva pròpia força protectora, similars a les bandes rums. Com feien els guerrillers rums que atacaven els poblets musulmans, aquestes noves bandes musulmanes contraatacaven assaltant poblets rums; la situació havia empitjorat fins al punt que de tant en tant mataven algú i saquejaven cases. El governador paixà, en certa manera, feia els ulls grossos davant d’aquestes bandes musulmanes (per exemple la del Memo) perquè les utilitzava com una mena de milícia civil contra els bandolers rums. Però quan aquests guerrillers es passaven de rosca – si algun bandoler estranger ferotge els provocava massa i decidien calar foc a poblets rums sencers– i arribaven notícies sobre els fets a Istanbul, el governador recorria al comandant de la guarnició, el Mehmet Paixà, per posar-los a ratlla.

El governador sabia perfectament que durant els darrers dos anys el Ramiz s’havia refugiat de tant en tant en aquests pobles de guerrillers musulmans armats, als quals donava suport econòmic, i que fins i tot havia pres la iniciativa d’establir un petit tekke en aquell poble. També li havien arribat rumors sobre com havia tornat a Arkaz una nit acompanyat d’un seguici d’homes que havia reclutat entre els vilatans i altres rufians aventurers, i que possiblement havia tingut la indecència d’asseure’s amb els seus esbirros al seu propi domicili al barri de Çite sense cap mena de temor. Amb la recomanació del director del servei d’intel·ligència, van planejar i dur a terme una batuda aquell mateix vespre, però l’operació no va desembocar en cap detenció. Mentre estaven regirant la casa buida del Ramiz, mantinguda per un criat i un majordom, el governador havia demanat que es confisquessin dins la mesura del possible objectes que resultessin particularment sospitosos – papers i documents, així com llibres i diaris, si n’hi havia–. En aquesta batuda també van participar-hi els soldats de quarantena del major, tot i que l’operació no tenia res a veure amb l’epidèmia.

Una cosa que va envigorir el nacionalisme pro Minguer entre els soldats de quarantena, especialment entre aquells que parlaven minguerès a casa, fou la frustració que els despertava la passivitat d’Abdülhamit i els resultats decebedors de les mesures de quarantena. El governador i el director del servei d’intel·ligència ara per ara es conformaven a mantenir sota observació aquest nacionalisme incipient, i deixar enregistrades les seves mostres més prominents, sense passar a l’acció. La burocràcia otomana seguia considerant els nacionalismes separatistes dels pobles cristians (grecs, serbis, búlgars, armenis) com l’enemic fonamental de l’estat, però els buròcrates més espavilats també havien començat a detectar, en la ràpida desintegració de l’imperi, les primeres bellugors dels nous nacionalismes entre musulmans no turcs (àrabs, kurds, albanesos). (Recordem que en aquella època el concepte «nacionalisme» no estava tan estès, i que quan es discutien aquests temes es parlava de «la qüestió de les nacions».) Segons el governador, era especialment important que els soldats de quarantena fossin musulmans (i parlessin turc o minguerès). Podien identificar-se millor amb els veïns musulmans i comprendre més plenament el desassossec que experimentaven respecte a la quarantena, i així respondre de manera més adequada. El Damat Doctor al principi es mostrà escèptic quant a aquesta decisió, però quan li van arribar notícies sobre la gran diligència exhibida pels germans Mecid i Hacid, que el major havia reclutat per dur a terme labors d’incineració, va concloure que potser tal predilecció pels musulmans no era tan mala idea.

39

La idea de cavar una fossa especial per incinerar les carronyes de rata i els objectes infectats pel microbi de la pesta havia sigut suggerida al governador pel Bonkowski Paixà els primers dies que rondà per l’illa. El químic opinava que cremar productes tèxtils, llits, llençols, palla o vímet contaminats, la conflagració dels quals era necessària en una ubicació que pogués ser vista per tothom (a manera d’exemple a seguir, com en els vells temps), serviria també per adoctrinar la gent de l’illa en el tema de la quarantena i la higiene. Les fosses d’incineració també venien recomanades en un memoràndum sobre la pesta de l’est que havia entregat el Bonkowski Paixà a Abdülhamit.

L’assassinat del Bonkowski Paixà havia posposat els plans d’excavar una gran fossa d’incineració. Un cop els «soldats de quarantena» del major havien assolit un bon ritme en el buidatge de cases, van començar a amuntegar piles de llits, edredons, estores i molts altres objectes. Era perillós cremar aquestes pertinences brutes i contaminades en edificis de fusta. Tampoc era fàcil reunir-ho tot i cremar-ho en patis vells que s’havien buidat totalment com a mesura antipesta. Les autoritats no tenien ni el temps ni l’espai per gestionar els objectes de la manera que desitjaven els seus propietaris, és a dir, desinfectar-los a consciència amb llisol i emmagatzemar-los (per tal de retornar-los algun dia). El més probable era que tot el que no fos incinerat tard o d’hora acabaria circulant al mercat dels brocanters. És per tot això que el governador i el director de quarantena, seguint la recomanació insistent del Damat Doctor, van ordenar als funcionaris municipals que comencessin a utilitzar dues fosses no utilitzades d’un solar situat entre el Nou Cementiri i la part posterior del barri de Turunçlar. L’únic problema d’aquesta ubicació era que es trobava al final d’un llarg camí costerut que avançava serpentejant pels carrerons de darrere el Mercat Vell i pel barri d’Arpara, on s’ubicava la casa familiar del major.

Un vespre el governador va ordenar la primera incineració. Molts veïns van observar captivats, amb una gran curiositat, aquell foc destructor, el primer que cremava vint dies després de l’anunci de la quarantena. El foc de la fossa, que creixia en enormes onades de vermellor resplendent, guanyant vigorositat de tant en tant amb flamerades imponents groc pàl·lid i pintant els seus voltants d’un profund color morat i ultramarí, va durar una llarga estona, potser també a causa de la gran quantitat de querosè vessat; no només els ciutadans d’Arkaz, sinó també gent d’altres indrets de l’illa van notar la seva presència. Al llarg dels dies següents van seguir cremant una gran quantitat d’objectes, mantes, llits i tèxtils, i, tot i esdevenir quotidians, aquests fums negres van seguir esparverant la gent durant tot el transcurs de l’epidèmia. Les fumerades fosques feien sentir als mingueresos que estaven a prop de l’arcàngel de la mort, que s’havien quedat a la mercè de Déu –que, fos com fos, estaven ben sols–. La Pakize Sultan ens explica a les seves cartes que la gent experimentava les mateixes sensacions quan veien passar pels carrers el carro, recol·lectant les pertinences i objectes dels morts que no s’adequaven a les prohibicions de quarantena, i enfilant pendent amunt fins a la fossa.

El Mecid i el Hadid, els germans de la Zeynep, treballaven laboriosament al nou cementiri musulmà situat rere el barri de Turunçlar. A l’illa de Minguer la implementació d’una de les mesures bàsiques de la quarantena de pesta, la necessitat d’enterrar els cadàvers amb calç viva, al principi va resultar més problemàtica aquí que fins i tot a la Meca, on estava prohibida l’entrada de doctors cristians i observadors internacionals. El director de quarantenes Nikos justificava la resistència a aquesta normativa referint-se a l’absència durant dècades d’una pandèmia seriosa a l’illa i la desafortunada ignorància de la gent, que no comprenia la importància de la quarantena. L’actitud paternalista del Hamdi Baba, el sergent de quarantena que tothom estimava, tampoc va ser suficient per solucionar del tot aquest problema, perquè els detalls truculents de la qüestió havien alienat l’home, l’havien extenuat. Quan, seguint la recomanació del governador, els germans Mecid i Hadid van començar a fer guàrdia al Nou Cementiri encarregant-se de les labors d’enterrament, alguns dels temes més controvertits al respecte –que fos necessari tapar adequadament la cara de les dones mortes quan s’impregnaven de calç, que ningú veiés els cossos nus i les parts íntimes dels cossos (o si es veien, que fos el mínim possible), que no es «colpegessin» tan toscament els difunts amb la pala de calç, que aquesta no entrés dins la boca, el nas o els ulls del cadàver–, van poder soterrar-se sense esdevenir un drama ni polititzar-se en excés.

El carro de cavalls que transportava els objectes presumptament contaminats a la fossa d’incineració era un vehicle vell que la guarnició havia prestat al municipi. Quan aquest vetust carro estanyat i ample avançava serpentejant pels carrers en direcció a la fossa ubicada al capdamunt del turó després d’haver sigut carregat, era assaltat per lladres, raters, oportunistes i baliga-balagues diversos. L’objectiu de la majoria d’aquests furtadors era robar les estores, llits, robes i llençols de segona mà per utilitzar-los, repartir-los entre coneguts o vendre’ls a brocanters que encara duien a terme les seves les operacions clandestinament. Tot i que certament no era tan habitual com en els primers dies, encara hi havia força gent obstinada que seguia utilitzant les possessions dels difunts, fent l’orella sorda a les advertències de l’organització de quarantenes. Aquest comportament tenia una dimensió simbòlica: era un desafiament a l’estat, a l’occidentalització, a la ciència mèdica moderna i a la comunitat internacional; una mostra de desdeny, de protesta, fins i tot una voluntat de comportar-se estúpidament.

Segons alguns historiadors, aquesta tendència a rebutjar la quarantena era conseqüència de l’actitud en excés conciliadora i indulgent mostrada de cara als xeics i els hocas. El governador paixà havia ordenat personalment que s’assignessin al carro dos escortes d’aspecte temible que poguessin esparverar la gent. Al principi, aquests escortes cercabregues, que anaven equipats amb un fuet, havien aconseguit allunyar la gent del carro, fossin nens o adults. Uns dies després, els insults, els crits i les calúmnies que emanaven de les cases quan passava el carro van anar disminuint, i es van substituir per un silenci depriment al qual cada cop més illencs s’havien acostumat. De vegades els carrers estaven tan buits i apagats que el carro ni tan sols cridava l’atenció. Alguns ancians i senyores grans el confonien amb el carro del brocanter Foti. Però de tant en tant els nens més intrèpids, insolents i endiastrats de la zona s’hi aprovaven obstinadament tot i les fuetades dels escortes, els intentaven distreure fent pallassades i així furtaven alguns objectes. En dies posteriors, quan el carro desfilava per barris com Bayırlar, Kadirler i Germe, a la gent se li posava la pell de gallina com si haguessin vist un seguici fúnebre, i, si bé els que cridaven «Foteu el camp!», els que se’n mofaven, els nens que tiraven pedres i els gossos de barri que bordaven amb una fúria més agressiva de l’habitual intentaven mantenir-se allunyats dels fuets dels escortes, mai no callaven del tot.

El doctor Nuri va ser dels primers a adonar-se que aquestes baralles entre els escortes armats i els veïns s’havien convertit en una de les fonts principals de resistència a la quarantena, i abans de comentar-ho al major, va comunicar tal impressió al governador. Potser fora millor que el carro no sortís als carrers durant el dia.

Ben entrada ja l’epidèmia van començar a aparèixer enmig de la ruta del carro cadàvers abandonats. La majoria d’aquests morts, que era importantíssim retirar al més aviat possible, havien sigut llençats al carrer per gent que havia ocupat una casa buida i se’ls havia trobat. Tenien por que els seus nous domicilis fessin pudor de mort i que els doctors de quarantena acudissin per desinfectar-ho tot i tapiar les portes amb fustes i els fessin fora. La solució més raonable era carregar els cadàvers anònims al carro ple d’objectes que s’havien de cremar i dur-los al cementiri del turó de davant, determinar la seva orientació religiosa a partir del barri on havien sigut trobats, i calcificar-los i enterrar-los sense pregàries, oracions o cerimònies. Però això també requeria tacte, experiència i destresa.

El governador, que seguia de prop el transcurs dels fets, va recomanar al major que donés als germans Mecid i Hadid la feina d’ocupar-se dels cadàvers anònims que apareixien en la ruta del carro. Al·legant que els dos germans inspiraven confiança, i fins i tot respecte, especialment en aquells carrers on es parlava el vell minguerès, va insistir al major, que estava més indecís perquè tothom deia que aquesta labor no era la més apropiada pels bessons tenint en compte la seva posició social; potser eren una mica innocentots, però la gent els estimava, i havien gestionat un negoci que els havia generat una quantitat decent d’ingressos i propietats. Carregar en un carro els cadàvers esporàdics que es trobaven pel carrer era una feina força terrible que seria millor que duguessin a terme els joves més desesperats i necessitats de calés, com per exemple els bandarres pobres immigrants de Creta.

Tot i això, els germans Mecid i Hadid al principi van acceptar la feina i van cridar els seus ajudants del forn perquè els ajudessin. Potser es pensaven que el major, que s’havia casat amb la germana, els compensaria amb algun obsequi o amb diners addicionals. Però ben aviat van trobar-se en el punt de mira de la fúria que sentia la gent de cara al carro dels objectes empestats. I a diferència dels escortes anteriors, no duien fuets. No s’entenien les paraules pacificadores que dirigien a la gent, encara que fossin en minguerès (segons alguns, és per això que no eren enteses). El governador va veure immediatament que si els bessons seguien amb el carro acabarien podrint-se per dins, i va prendre una nova decisió: els objectes de les cases, estables i tendes que s’estaven buidant s’apilarien davant de l’edifici o (si n’hi havia) al pati, es plantarien dos guàrdies per vigilar que no fossin robats, i quan es fes fosc el carro comandat pels germans Mecid i Hadid els recolliria silenciosament en la negror de la nit i els duria a la fossa d’incineració.

A les nits la ciutat s’emmusteïa bé; tots els seus racons quedaven submergits en una foscor mortal i esfereïdora, com si hagués davallat una estranya boira ultramarina. Els fanals de gas que solien cremar durant les nits al port i a l’avinguda de Hamidiye ja no estaven enceses com en els vells temps. Algunes cases estaven habitades, però no hi havia ni un fanal encès a la porta del pati ni s’albirava cap llum o ombra a les finestres. Era possible que en aquestes cases hi hagués persones que s’amagaven perquè havien ocupat el domicili il·legalment. En els arbres dels patis i les teulades d’algunes cases s’havien assegut silenciosament els mussols de Minguer, que semblaven tan malhumorats i savis com sempre. Alguns altres veïns, però, deixaven encesa una llàntia davant la porta per prevenir incursions de bandits i lladres.

Una setmana després, és a dir, el segon divendres de juny, els bessons Mecid i Hadid van comunicar a la seva germana que estaven farts de fer aquella feina. Aquesta mostra de disconformitat va revifar la dubitació abans mencionada del major. Una setmana després d’haver-se casat, el major Kâmil se sentia profundament enamorat de la seva dona; no tenia cap dubte que serien molt feliços. D’altra banda, la Zeynep li repetia cada dia amb total determinació que volia marxar a Istanbul al més aviat possible, li recordava que ell li ho havia promès, i quan en parlava es comportava com si a l’illa no hi hagués pesta ni quarantena. El major no sabia què fer. En assabentar-se a través de la Zeynep que els bessons ja no podien més i que preferien una feina d’escrivans o de secretaris, va reaccionar amb gran severitat dient a la seva dona que fins que no trobés gent que els pogués substituir era imperatiu que els seus germans i els ajudants del forn seguissin endavant amb aquesta feina tan important.

Pel que feia al tema de marxar a Istanbul, li havia promès que partirien de l’illa «en la primera oportunitat que tinguessin». Però d’entre els núvols d’incertesa que eclipsaven la seva ment en sortia el quid de la qüestió: el major no havia sigut capaç de fer que la seva dona i els seus germans paressin prou atenció a les seves indicacions. Allò que anomenaven matrimoni, allò del qual sempre havia sentit meravelles de la boca de la seva mare, tenia un efecte secundari inesperat: el temor que li causava no poder donar l’abast als desitjos de la seva dona, i arribar-la a perdre!

Un d’aquells dies, quan marit i muller observaven les vistes magnífiques de les seves habitacions a l’Splendid Palas –el castell i el color ultramarí del Mediterrani–, la Zeynep va explicar-li a poc a poc (tot i a penes poder contenir l’entusiasme), clarificant-ho tot, una notícia important que li havia fet arribar el seu germà Mecid. Li havia explicat a la seva germaneta que els últims dos dies el barquer Seyit i els seus homes s’havien dedicat a transportar en plena nit passatgers a vaixells que s’aproximaven al mar dels voltants de l’illa, que es podia obtenir un passatge al port de Khanià a bord d’aquelles embarcacions de bandera otomana, i que des d’allà els fugitius podien trobar un vaixell fins a Tessalònica o Esmirna. Aquesta «línia» tot just s’acabava d’establir, i podria ser clausurada en qualsevol moment. Era necessari que s’afanyessin.

Recordem als nostres lectors que el tal Seyit, el capitost dels remers involucrats en aquestes operacions, era el barquer musulmà que el governador Sami Paixà estava intentant defensar davant dels barquers rums. El major va pronosticar que els espies del governador sens dubte destaparien aquella línia de contraban aviat, i en notar la gran impaciència de la seva dona va decidir que aquella mateixa nit la Zeynep escapés de l’illa per reunir-se amb els seus familiars d’Esmirna.

Tot això ho sabem a partir de les cartes de la Pakize Sultan –és una informació de primera mà que no figura en cap llibre d’història de Minguer. No obstant això, ni tan sols nosaltres hem sigut capaços d’entendre què devia estar pensant el major quan va prendre aquesta decisió, i és en aquest punt on hem intentat ser més novel·listes que historiadors. Perquè al cap i a la fi nosaltres sabem –com ho sap tot el poble minguerès –que el major Kâmil no tenia cap intenció d’allunyar-se d’aquest país, i que havia consagrat plenament la seva vida a l’illa. L’única conclusió raonable a la qual podem arribar és que en realitat el major no volia ajudar la seva dona a escapar de l’illa.

–Els meus germans m’han dit que, si volem, el barquer Seyit ens podria recollir amb la seva barca i dur-nos fins al vaixell cretenc que estarà esperant en algun punt del mar a prop de l’illa en plena nit –va dir la Zeynep mirant fixament els ulls del seu marit.

Li estava insinuant que fugís amb ella? Fou en prendre la decisió que van comprendre la felicitat que sentien junts. La relació sexual i amistosa que havien establert marit i muller els havia embriagat d’un profund plaer que mai havien conegut. S’estimaven l’un a l’altre, feien broma i reien amb certa «puerilitat», fent ús d’un llenguatge particular similar al de la seva infantesa. Però, a diferència del que han asseverat dècades després historiadors estatals i periodistes rapinyaires, no estaven descobrint «les belleses del màgic minguerès, que servia per a tot». És indiscutible que la llengua mingueresa, parlada pels illencs des de temps immemorials, compta amb una llarga història, les arrels de la qual es remunten als ancestres que van emigrar de les valls amagades del sud del mar d’Aral, és a dir des de ben lluny. Però l’any 1901 el minguerès era un idioma rudimentari que no comprenia els conceptes, significats, mentalitats i complexitats de la cultura del món modern, fos catòlica, ortodoxa o islàmica, i que havia sobreviscut en alguns barris d’Arkaz, no pas gaires, tot i haver quedat bàsicament relegat –com a conseqüència de l’opressió exercida pels croats, els venecians, els bizantins i finalment els otomans– a un grapat de pobles muntanyosos del nord de l’illa.

Quan estava preparant la bossa de viatge a l’habitació de l’Splendid Palas, la Zeynep va plorar una mica. La seva pinta de nacre, feta a l’estil tradicional de l’illa, un obsequi de la seva tieta del qual no s’havia separat d’ençà que era petita, s’havia quedat a casa de sa mare. La idea de romandre una temporada lluny d’aquest objecte, que considerava un amulet de la bona sort, la va entristir enormement. El major va proposar que un dels soldats de guàrdia plantats a la porta de l’hotel, preparats per combatre un possible atac del Ramiz en qualsevol moment, anés corrents a casa de la sogra per recuperar la pinta, però al final marit i muller simplement van romandre abraçats en silenci. Els dos temien que aquesta separació acabés allargant-se massa.

Van fer l’amor un darrer cop, notant com la pena i la tristesa s’escolaven en la passió i el plaer. Els ulls plorosos de la seva dona soscavaven la voluntat del major. Què se suposava que havia de fer? Part de la seva consciència l’estava intentant convèncer que aquesta era la forma de salvar la seva dona, que un cop haguessin vençut l’epidèmia aniria a buscar-la a Esmirna, que en realitat el millor era que marxés per tal d’escapar de la intimidació del Ramiz i l’amenaça de la pesta. Però un cop la Zeynep ja no estigués al seu costat, tornaria a quedar submergit en aquella soledat que tan bé coneixia de les ciutats remotes de les províncies, del Hijaz –condemnat a recordar aquests dies, aquestes hores, les seves mirades–. Ara no podia deixar de contemplar la seva dona perquè volia no oblidar-la mai – volia nodrir bé els seus ulls–. És possible que els lectors de les cartes arribin a la conclusió que en aquest punt els sentiments del major no eren del tot sincers.

Després de fer-se fosc, va vestir-se amb roba de civil, i es va posar un barret occidental que li havia donat el Lami. Tant el barquer Seyit com el Mecid, que havia arranjat el passatge, li havien demanat especialment que dugués barret. La Zeynep va entregar al major la bossa on havia ficat tot el que necessitava. Van sortir per la porta posterior de l’hotel Splendid, passant per la cuina moderna. Fora, semblava que la pesta no només havia buidat els carrers, sinó que havia enfosquit la nit encara més. Van avançar per camins obscurs i deserts com si fossin espectres, sentint el xiulet del vent i els cruixits lleugers dels arbres. Van veure que moltes portes dels patis estaven tancades amb cadenat i que en moltes cases no cremaven espelmes o llànties, en els seus interiors no s’albirava cap llum. Però en les seves ments no figurava l’epidèmia: estaven dominades per la por del comiat. Mentre caminaven en silenci cap al moll on el barquer Seyit recolliria la Zeynep, sabien que al final, per alguna raó, no se separarien. Si no ho haguessin sabut, potser ni tan sols haurien emprès el camí.

El petit refugi de pescadors de la cala de la Pedra, la tercera per sobre del port d’Arkaz en direcció al nord, era allà des de feia molts anys, des de les seves infàncies. Van trigar més temps a arribar-hi caminant del que havien previst. El moll atrotinat situat una mica més enllà de la cabanya a penes es podia entreveure sota la llum de la mitja lluna. El soroll de les onades que impactaven delicadament contra les roques i els sorolls provocats pel vent en acariciar les fulles feien la impressió que algú potser els seguia, però en realitat no hi havia ni una ànima. Marit i muller es van asseure en un racó apartat i van esperar un llarg temps abraçant-se en silenci. L’escuma de les onades damunt dels còdols brillava com una taca blanca.

–Quan siguis a Esmirna t’enviaré un telègraf cada dia – va dir el major.

La Zeynep va començar a plorar a la quieta. El mar que tenien davant semblava tan opac com un mur. Se suposava que el Mecid i el Hadid també vindrien, que caminarien amb la Zeynep fins al moll on el barquer contrabandista Seyit els recolliria amb la seva barca (acudiria ell mateix en persona, no un dels seus homes), però van esperar i esperar sense detectar cap moviment. Una bona estona després, un cop havien arribat a la conclusió que no vindria ningú, les muntanyes dels voltants es van il·luminar lleugerament. Era la llum de les estranyes flamarades rosàcies, taronges i vermelles de la fossa d’incineració. El major observava les llàgrimes que fluïen per les galtes de la Zeynep sota aquest resplendor.

–Doncs ens quedem junts, aquí no ve ni marxa ningú! – va dictaminar el major.

A dir veritat, en els seus rostres hi havia una expressió de plaer, de la qual eren conscients. Després d’haver esperat una bona estona van tornar a l’Splendid pels mateixos carrerons sense ser vistos per ningú. En el camí de retorn la Zeynep, agafada de la mà del major, va confessar-se que en realitat estava contenta de no haver marxat.

Com a historiadors no podem aportar cap altre document o evidència d’aquest intent fallit de fugida més enllà del que va escriure la Pakize Sultan a les seves cartes. Aquest és un tema que s’ha convertit en tabú entre els historiadors nacionalistes de Minguer, que ni tan sols ho volen mencionar. Perquè els resulta impensable la possibilitat que aquest home, algú que estava a punt d’alterar el destí de l’illa, es plantegés la idea d’ajudar la seva dona a escapar de l’illa, quelcom que separaria el destí de la seva família del destí de la gent mingueresa. Una mica després de tornar a l’hotel, el Lami els va venir a buscar.

–Han encerclat l’illa amb vaixells de guerra! –va dir neguitosament, pronunciant aquestes paraules amb una enorme estupefacció, com si estigués anunciant la mort del sultà–. Sembla que el món sencer finalment ens presta atenció, hauran vingut a frenar l’epidèmia… El Robert Efendi, que va marxar ahir de l’hotel, ha tornat a demanar la seva habitació preferida, la número 33.

El major va entendre immediatament que la imposició d’un bloqueig marítim internacional organitzat per les grans potències significava que els havien abandonat a la seva sort. Però va reaccionar com si estigués d’acord amb la perspectiva esperançadora del Lami. La seva dona també va voler deixar-se emportar per aquest optimisme. Bàsicament estaven contents de no haver-se separat, sabent que uns moments després es quedarien sols a l’habitació del pis de dalt i farien l’amor llargament.

40

La decisió d’imposar un bloqueig a l’illa havia sigut presa pels poders internacionals amb la cooperació d’Istanbul. O, en d’altres paraules, els estats europeus havien obligat els otomans a prendre aquesta decisió. Els investigadors acadèmics que llegeixin els documents dels arxius anys després veuran que fou l’ambaixador britànic qui va donar l’ultimàtum a la Sublim Porta: si no sumaven un dels seus vaixells al bloqueig, malauradament aquesta acció seria vista com una mesura presa directament en contra de l’estat otomà. Segons el diplomàtic Sir Philip Currie, si també s’unia un vaixell otomà a l’acordonament, la vergonya internacional no recauria en l’estat otomà, sinó en el governador i l’organització de quarantenes de Minguer, que havien sigut incapaços de mantenir l’epidèmia sota control. Seguint la recomanació del ministre de la marina, Abdülhamit va enviar el cuirassat Mahmudiye (l’Orhaniye estava sent reparat).

La decisió del bloqueig fou comunicada oficialment a l’organització de quarantena de Minguer i el governador Sami Paixà mitjançant telègrafs enviats des d’Istanbul l’endemà al matí. Vist que en aquestes missives es plantejava la implementació del bloqueig com una mesura per protegir els ciutadans otomans que comptava amb el vistiplau tàcit de l’administració de Minguer, el governador va arribar a la conclusió que també s’hauria dut a terme aquesta explicació formal a la premsa internacional.

Abans del migdia la totalitat d’Arkaz l’illa ja estava al corrent que havia sigut encerclada per vaixells de guerra britànics, francesos i russos, a part del cuirassat Mahmudiye, que hissava la bandera de la mitja lluna i l’estrella, i que el propòsit d’aquest bloqueig era frenar les embarcacions que s’emportaven de l’illa persones que no havien sigut examinades per doctors ni sotmeses a la quarantena estipulada per la llei internacional. Els mingueresos sabien que la seva illa estava sent mencionada en tots els diaris del món, però no ho van considerar motiu d’orgull –perquè desgraciadament aquestes al·lusions no eren en absolut positives–. Havien sigut incapaços de posar fi a l’epidèmia de la pesta, i pitjor encara, el seu fracàs s’anunciava al món sencer.

Els diaris locals es van fer molt ressò dels vaixells de guerra que havien sigut enviats per frenar els fugitius de la pesta, que van ser descrits amb tota mena de detalls (molts no amagaven la seva petulància per haver rebut tanta atenció internacional): l’Amiral Baudin francès, construït l’any 1883, tenia una llargària de 100 metres; el HMS Prince George britànic, construït l’any 1895, comptava amb una excel·lent artilleria. El kàiser Guillem, que no volia maldecaps diplomàtics ni tampoc ofendre Abdülhamit, havia decidit no enviar cap vaixell. Els veïns d’Arkaz no podien albirar els cuirassats a simple vista. Els vaixells del bloqueig només es podien entreveure des dels pobles muntanyosos de l’illa, al capdamunt dels penya-segats rocosos o els monestirs situats en turons, en dies clars de temporal ventós. Just quan el cel s’ennuvolava una mica, els vaixells de les grans potències desapareixien de l’horitzó misteriosament i arrencaven rumors sense fonament –dient que havien marxat o que en realitat mai no havien vingut.

Les autoritats municipals, seguint una ordre directa d’Istanbul, van imprimir i penjar pels carrers de la ciutat un text que aclaria les raons de l’acordonament naval de l’illa, similar als anuncis d’epidèmia i quarantena. En aquesta notificació s’explicava que el bloqueig no havia sigut establert en contra del poble de Minguer, sinó que era una mesura en contra dels bandolers criminals que duien a terme el tràfic de persones amb les seves embarcacions.

L’acordonament, però, va tocar profundament la moral dels habitants de l’illa, i fins i tot podria dir-se que va trencar-los el cor. Amb aquesta decisió, la gent va veure que la governació de Minguer havia fracassat en els seus intents d’implementar la quarantena i el món sencer els estava dient «No volem saber res de vosaltres, ja us espavilareu solets!». Els rums ortodoxos, que normalment comptaven amb la protecció dels europeus i els russos, van veure que, en realitat, els cristians d’Europa només pensaven en ells mateixos. Però els musulmans també van sentir que Abdülhamit els havia abandonat. Alguns van començar a fabricar mentides immediatament per tal de deixar enrere aquesta dolorosa realitat, encara que fos enganyant-se a si mateixos: deien que el ferri transbordador Suhulet, normalment utilitzat com a embarcació auxiliar del sultà, havia salpat cap a l’illa amb soldats, materials i medicines; que en realitat la xifra de morts estava caient; que els britànics havien descobert a l’Índia una vacuna contra la pesta similar a la de la ràbia, capaç d’eliminar la malaltia amb una sola punxada, i que el bloqueig s’havia establert per guanyar una mica de temps abans que arribessin les vacunes. La gent més propera als tekkes i els hocas, així com la majoria dels parlants de minguerès, estaven particularment enutjats amb els britànics i els francesos que havien capitanejat l’operació de bloqueig, però eren més tolerants de cara a Abdülhamit, ja que consideraven que el sultà no va tenir altre remei que acceptar les condicions dels europeus.

La ira que sentien els musulmans contra els cristians de l’illa de tant en tant també mutava en una ira dirigida a la burocràcia otomana, el governador i les forces militars. Molts dels mingueresos compartien una idea bàsica que no els costava gens acceptar: «després de totes les mesures reformistes anunciades per l’estat otomà els darrers cinquanta anys per tal de seguir el joc als europeus, després de les reestructuracions legals dutes a terme amb relativa desgana sota pressions d’Occident per garantir la igualtat entre cristians i musulmans, ara –és a dir, en els moments més difícils viscuts mai per l’illa– els europeus, en comptes de venir-nos a ajudar, han decidit abandonar-nos a la nostra sort». Com que aquesta mena de persones soscavaven l’adherència a la quarantena, preocupaven més al governador paixà que els rums. D’altra banda, com que l’èxit de la quarantena radicava en la fermesa de la col·laboració entre el governador i l’organització de quarantenes, constituïda principalment per doctors rums, l’epidèmia de pesta va suposar un apropament entre musulmans i rums cultivats, dos grups que no solien coincidir més enllà de la burocràcia i el món dels negocis. I per a més inri, atès que Grècia s’havia preocupat genuïnament per la salut de la població rum-parlant de l’illa, de fet el governador no detectava cap oportunisme polític en tot aquest reapropament.

Durant els tres dies posteriors no va parar de ploure. Cada primavera les pluges revifaven les garses, els llimacs i la vegetació, i donaven pas a inundacions. El rierol d’Arkaz es va desbordar, van fluir torrents d’aigües enfangades pels carrerons i el port va quedar cobert d’un color fosc, groguenc, similar a la consistència del boza.48 El governador paixà, mentre alternava entre procrastinar i enfrontar-se per enèsima vegada als problemes més urgents del dia, observava llargues estones des del mirador del seu despatx com el color del mar davant del castell esdevenia un blau verdós, i el de davant del Far Àrab d’un to blau ultramarí; i finalment presenciava com la fortalesa desapareixia de la seva vista, quedant recoberta per la intensitat de la pluja que havia refermat de sobte.

–Si enviem més soldats, si fiquem més gent a la presó o els embotim a la zona d’aïllament… al final esclatarà una revolta –havia dit en una ocasió el governador al doctor Nuri– . Estem tancant al castell més de quinze persones al dia, ja siguin empestats potencials, individus que han transgredit la quarantena, lladres oportunistes, saquejadors o bandits.

Després que amainessin les pluges, el governador paixà i el doctor Nuri van començar a visitar sovint a peu els barris de Çite, Germe i Kadirler, on més s’havia propagat la malaltia. A aquests passejos també s’hi sumaven els escortes del governador i el major acompanyat dels seus soldats de la Divisió de Quarantena, i així, en una caminada de vint o vint-i-cinc minuts, podien veure amb els propis ulls la situació actual de la ciutat, les angunioses friccions i les baralles que s’encetaven als carrers empestats.

La ciutat feia olor de llisol i generalment estava tranquil·la. Com que els soldats havien llançat calç viva sobre la majoria dels arbres dels carrers, els murs de pedra i de fusta dels patis i de les plantes baixes de les cases, el governador paixà a vegades tenia la impressió que estava caminant per una localitat forana. La desolació dels carrers també reforçava aquesta estranya sensació incipient. No es creuaven amb ningú que caminés en grups de més de dos, o l’un al costat de l’altre. El governador paixà tremolava cada vegada que s’aturava al pont de Hamidiye, per sobre del qual havia passat com a mínim dues o tres vegades al dia els darrers cinc anys, i, mirant en direcció a la ciutat i el mercat, constatava que més de la meitat de les tendes estaven completament clausurades.

La sensació de desassossec que l’assetjava s’anava intensificant a mesura que veia homes vagarosos que s’arraulien en algun racó i esperaven mig amagats, els que rumiaven solitàriament asseguts sobre les roques que hi havia a banda i banda del rierol o observaven el mar amb la mirada perduda des de la dàrsena, i comerciants que es veien obligats a tancar les seves tendes. Fins i tot un foraster que no tingués ni idea de l’illa copsaria ràpidament que aquesta era una situació excepcional, que la majoria de la població de la ciutat s’havia refugiat a l’interior de les cases, amagant-se darrere de les persianes, les finestres, les reixes i els murs dels patis. El dimecres 19 de juny, en el transcurs del qual moriren disset persones, el governador paixà va veure com, després de les intenses pluges, les entrades de moltes de les botigues tancades havien sigut tapiades a consciència amb fustes; algunes d’elles pels mateixos propietaris després de la desinfecció per evitar que entressin lladres o microbis. Però moltes de les mesures de quarantena que s’havien implementat amb força durant els primers dies ara, un mes i mig després, havien sigut abandonades, i cada dia sorgien situacions cada cop més incongruents.

El tapiament de les cases i les tendes amb fustes potser no era estrictament necessari des d’un punt de vista microbià i epidemiològic, però a mesura que els doctors anaven deixant de banda aquesta mesura, els tenders es veien forçats a implementar-la ells mateixos per prevenir activitats criminals –ocupacions, robatoris i pillatges–. Fins llavors s’havia exigit als propietaris el pagament d’un impost addicional per cobrir les despenses vinculades al tapiament amb fusta. Però aviat es va concloure que l’impost havia sigut un error i es va retirar, raó per la qual cada cop es clausuraven menys cases. El fet que s’hagués relaxat la implementació d’aquesta mesura era sovint objecte de debat entre el governador i el doctor Nuri. El major els escoltava en silenci, l’impressionava que el governador i el doctor fossin capaços de «mesurar la quarantena». Els lectors de les cartes de la Pakize Sultan veuran que el governador es queixava sovint d’haver de reconfigurar i alleugerir constantment les mesures de quarantena per culpa dels telègrafs implacables que arribaven diàriament d’Istanbul.

En els cinc dies posteriors a l’inici del bloqueig, un total de vuitanta persones van perdre la vida. És interessant que tot i això a tothom el sorprengués que el comandant de la guarnició, el Mehmet Paixà d’Edirne, també morís de pesta. Per tal d’il·lustrar adequadament la sensació de desesperança que començà a impregnar la ciutat d’Arkaz a mitjan juny, més que historiadors, fins i tot més que novel·listes, el que hauríem de ser és poetes! Tal desesperació cegava la gent, impedia que raonessin correctament, que prenguessin les precaucions necessàries, que anessin amb cura. Era un sentiment d’«és inútil, estem acabats». Evidentment no moria tothom, però la majoria de la població tenia la sensació que s’estaven ofegant en les seves cases, que per més que s’amaguessin, tard o d’hora la mort els trobaria.

Ara ja no només els rums, sinó també un segment considerable dels musulmans es penedien de no haver escapat de la ciutat abans de la implementació de la quarantena. És per això que, tot i el bloqueig internacional, petits vaixells de càrrega i barques de pescadors van reprendre els viatges nocturns –és a dir, després d’una parada provisional, els barquers van tornar al contraban de persones enmig de la nit–. Molts d’aquests barquers, que s’estaven fent d’or amb aquestes activitats, també feien circular rumors i mentides per ensarronar els seus clients potencials –deien que en realitat els vaixells HMS Prince George i Amiral Baudin ja no encerclaven l’illa, que en fer-se fosc es retiraven a Creta o al port de Khanià, i que per tant a les nits la via marítima quedava lliure–. Tot i això, als illencs no els va arribar la notícia d’una de les històries vertaderes més impactants: un barquer, amb l’ajuda del vent i els moviments de la marea, havia aconseguit dur a la costa de Creta una família de tres integrants remant durant dos dies seguits. Els lectors que sentin curiositat per aquesta proesa haurien de llegir les delicioses memòries del nen de la família, que es van publicar a Atenes l’any 1962 amb el títol Els rems, el nostre vent.

Aquesta nova modalitat de tràfic humà al principi es duia a terme amb un secretisme absolut. Però quan els homes del governador i els soldats de quarantena van demostrar tan poc interès a combatre-ho com abans, les operacions es van agilitzar. Fou llavors que, en un dia de marejada es va enfonsar una embarcació perquè transportava massa passatgers. O bé fou enfonsada de manera deliberada. En qualsevol cas, més de quinze rums mingueresos van morir ofegats.

Al principi es parlava dels fets com si fos un accident, però els habitants de l’illa van intuir des del primeríssim moment que l’enfonsament de la barca contrabandista havia sigut fruit de «males intencions». Recordem que en aquells dies els mingueresos estaven convençuts que havien sigut abandonats, i culpaven a tothom de les seves desgràcies. Però potser no anaven tan errats: en la dècada dels setanta, alguns historiadors soviètics van demostrar, presentant documents com a prova, que l’embarcació contrabandista Topikos, que transportava disset passatgers, havia sigut enfonsada per una canonada del cuirassat rus Ivanov. Les potències internacionals, en veure que tot i el bloqueig el tràfic de fugitius seguia endavant, havien pres la decisió, proposada pels britànics, d’enfonsar una barca perquè servís com a exemple. De fet, el pla consistia a rescatar els passatgers del vaixell enfonsat i retornar-los a l’illa, però en plena nit tothom estava neguitós i la situació es va descontrolar. La barca de fugitius, potser cegada per la foscor, va avançar directa cap al vaixell rus. En l’últim moment el ministeri rus d’afers exteriors va optar per no dur a terme cap explicació oficial sobre com l’Ivanov s’havia vist obligat a protegir-se contra l’atac d’una «barca de malalts». Encara hi ha aspectes no revelats d’aquesta tragèdia, que va causar una gran impressió en els cors dels mingueresos. Els cadàvers que van anar apareixent els dies següents, flotant fins a les platges i les cales, van despertar un altre tipus de terror en els illencs: van comprendre com mai abans que, efectivament, havien esdevingut presoners en la seva pròpia illa.

41

El dilluns 22 de juny (van morir vint-i-una persones aquell dia) la Divisió de Quarantena que havia format i comandava el major comptava amb seixanta soldats. Més de la meitat residien als barris de Turunçlar, Bayırlar i Arpara. La majoria havien parlat minguerès amb els seus amics del carrer o amb els seus pares i avis quan eren petits, i alguns d’ells encara xerraven aquest idioma a casa seva. Però els soldats de quarantena no pensaven que havien aconseguit aquesta feina arran de la seva identitat ètnica, sinó gràcies als vincles d’amistat que mantenien amb els veïns del barri i col·legues d’infància. La majoria rondaven els trenta anys, però el major també reclutà un pare i un fill del barri de Bayırlar. Gràcies a la iniciativa del governador, que havia separat uns estipendis del pressupost provincial, els soldats havien rebut per anticipat els seus primers salaris.

Cada matí, després de sumar-se a la reunió davant del mapa epidemiològic, el major anava a la guarnició amb el landó blindat del governador, instruïa els soldats de quarantena una estona i duia a terme la inspecció dels uniformes. Alguns soldats no se’l treien mai de tant que els agradava, es passejaven per casa i pel barri exhibint-lo – no sense certa petulància–. Després els soldats rebien les seves ordres i eren enviats als indrets que el doctor Nuri i el doctor Nikos havien decidit durant la reunió matinal. Per exemple, al Hamdi Baba i dos dels soldats se’ls encarregava anar a assossegar els inquilins d’una casa que estava sent buidada a prop del Moll de la Pedra; als germans Mecid i Hadid –si no estaven al carro– se’ls ordenava treballar a les tendes de campanya del pati de l’hospital de Hamidiye, ja que un dels uixers havia mort i l’altre havia escapat; al pare i fill anteriorment mencionats se’ls encarregava fer fora dues persones que havien decidit refugiar-se dins la torre del rellotge que estava en obres. (Això últim, de fet, era una feina per als policies, però els dos homes que s’havien instal·lat al capdamunt de la torre amenaçaven els que s’apropaven dient que no només havien contret la pesta, sino que a més estaven malalts i tenien febre.)

Segons el doctor Nuri, que fins ara no hagués caigut malalt cap dels soldats de quarantena era una prova força convincent que el microbi de la pesta es transmetia més fàcilment de les rates als humans que entre les persones. Seguint el conzell del Damat Doctor, el major va establir un dormitori a la guarnició per mantenir allunyada la Divisió de Quarantena de la malaltia. Com que la majoria dels soldats provenien dels barris on la malaltia causava més estralls, l’amenaça era real. D’altra banda, el major sabia que els soldats de quarantena en realitat preferien dormir a les seves cases, al costat de les seves dones, famílies, pares i mares, i no en aquest dormitori rudimentari, i estava al corrent que alguns s’havien comportat de forma molt poc disciplinada, però no va fer res perquè no volia enfonsar la moral dels seus soldats, que rendien tan bé.

Aquell matí el major Kâmil, després d’enviar més de la meitat dels soldats de quarantena a diversos barris, va separar els vint reclutes en els quals confiava més i va donar a cadascun tres bales que havia separat de les municions del dipòsit que els havia entregat el comandant de la guarnició. Els va ordenar que carreguessin els seus fusells. Tots van quedar una mica inquiets per aquesta ordre, però la van acatar, fent gran enrenou de sorolls metàl·lics. El major va dur el Hamdi Baba al capdavant del grup, acompanyat dels germans Mecid i Hadid, que últimament duien a terme labors d’escrivania, i el Mustafa, del barri de Bayırlar. Els darrers dos dies havia preparat aquests soldats escollits per l’acció que havien de dur a terme, però tot i això va sentir la necessitat de recalcar algunes coses; els va tornar a explicar que l’operació que portarien a terme ajudaria a combatre la maleïda malaltia, que no s’espantessin, que ni tan sols seria necessari disparar les armes –com a molt algun tret a l’oficina de correus. Havia parlat en privat amb tots ells i els havia esclarit que protegirien l’edifici de telègrafs i que això era necessari per posar fi al malastre de l’epidèmia. Després d’haver-ho repassat tot, va concloure el seu discurs amb una mentida improvisada: que el governador paixà estava al corrent d’aquesta operació.

Els soldats de la Divisió de Quarantena, encapçalats pel major, van sortir per la portalada principal de la guarnició (que obriren, saludant-los, els sentinelles que hi havia al capdamunt) i van davallar, amb una marxa tranquil·la però constant, pel camí costerut que molts anys després seria conegut com la Baixada del Hamdi Baba. Els soldats, caminant en silenci entre les buguenvíl·lies morades i els jardins verdíssims amb olor de llisol i xuclamel del barri d’Eyoklima, podien sentir el brunzit de les abelles al seu voltant. Van entrar per la porta posterior de l’església de Hagia Yorgi i, passant pel gran pati que feia olor d’ametlla i de mort, que coneixien molt bé perquè havien acudir a desinfectar-lo múltiples vegades, van avançar lentament en direcció al mar. En les escales situades davant de la porta principal, on alguns dies s’acumulaven grups de gent atabalada acompanyada dels taüts dels seus familiars, hi havia asseguts dos indigents deixats de la mà de Déu i tres o quatre ombres fosques mig imperceptibles que els observaven amb temor.

Els soldats van arribar a l’avinguda de Hamidiye passant pels carrers que a hores d’ara coneixien perfectament i per davant de la seu de governació sense disminuir en cap moment la velocitat, i dos minuts després van arribar a l’edifici de correus. No els havia vist gaire gent, i els que els havien vist pensaven que anaven a resoldre algun problema vinculat a la quarantena.

Tal com havien planejat abans, els germans Mecid i Hadid, acompanyats d’uns altres tres soldats, van encerclar el pati que donava a la porta posterior de l’edifici de correus. El major i set soldats van pujar pels esglaons fins al replà de l’entrada de l’edifici. Mentrestant, davant de la petita sala on temps ençà la gentada esperava mentre es distribuïen els paquets i les cartes (quan els vaixells arribaven més esporàdicament), s’havien plantat vuit soldats donant l’esquena a l’edifici, deixant clar als ciutadans curiosos que rondaven per la zona que la situació estava sota control. No hi havia gaire gent a l’exterior, però aviat els transeünts que circulaven per l’avinguda de Hamidiye, en assabentar-se que estava passant alguna cosa a l’edifici de correus després d’ataüllar els «soldats de quarantena» que hi havia a l’entrada, van començar a acumular-se a la porta.

El major va entrar a l’interior de l’edifici: a aquesta hora del matí a l’oficina de correus només hi havia cinc persones. Eren criats enviats des de mansions riques, i senyors elegants que duien levita i barret. Havien vingut a enviar telègrafs a Istanbul, Esmirna i Atenes. El major havia vist aquesta mena de clients diverses vegades quan portava les cartes de la Pakize Sultan: la majoria dels telègrafs contenien missatges com ara «estem bé» o «és una calamitat, però nosaltres no sortim de casa». (Els que vivien en cases on apareixia un mort eren traslladats a la zona d’aïllament pels soldats de quarantena sense ni tan sols poder enviar un telègraf.) El major també va observar que no hi havia cap musulmà pels voltants. Durant una temporada havia prestat especial atenció a aquesta mena de detalls.

Quan el major s’estava acostant al funcionari de cara de granota que coneixia d’entregar-li les cartes de la Pakize Sultan, el director de correus va baixar per les escales. Havia detectat des del seu despatx del pis de dalt que estava passant alguna cosa fora de l’habitual.

–Ha dut una nova carta de la seva altesa? –va dir amb un somriure amistós.

Amb tant d’anar i venir, el major havia establert certa familiaritat amb el director de correus Dimitris Efendi, que havia sigut enviat d’Istanbul dotze anys abans. No era minguerès. Era un rum de Tessalònica que, després de treballar a les oficines de telègrafs més antigues de l’estat otomà com a ajudant, havia ingressat a l’Acadèmia Imperial de Telegrafia de Çemberlitaş, a Istanbul, i després havia après tots els detalls, al llarg dels anys, de l’ofici de telegrafista en francès i turc. Els primers dies de la pesta, mentre els funcionaris pesaven les cartes voluminoses de la Pakize Sultan, es calculaven els preus i determinaven els segells, el Dimitris Efendi sovint iniciava converses amb el major sobre la capital otomana: li explicava històries sobre les classes en francès que li havien impartit enginyers de telegrafia, i records nostàlgics sobre l’Istanbul d’aquella època, i li preguntava com estaven les coses per allà últimament.

–Aquest cop no duc cap carta! –va dir el major–. Aquest cop he vingut a decomissar la totalitat de l’oficina de correus.

–Com?

–A partir d’ara l’oficina de correus està tancada.

–Això deu ser una equivocació, senyor… –va dir el Dimitris Efendi.

Que ho digués d’aquella manera, tan segur de si mateix, com si estigués corregint la tipografia o les lletres d’algun telègraf que estava sent enviat o indicant alguna errada tècnica, va empipar el major.

–Obeeixi! –va exclamar, com si estigués confessant un secret.

–Però com a mínim és necessària alguna explicació…

El major es va apartar del taulell on hi havia encens (un mètode de protecció contra la pesta que es remuntava a quaranta anys abans) per dirigir-se cap a la porta principal, on va agafar el Hamdi Baba i els altres dos soldats de quarantena que esperaven a l’entrada. La seva gestualitat era intencionadament exagerada, com si volguessin que el Dimitris Efendi i els funcionaris de correus els prenguessin seriosament. Els funcionaris estaven familiaritzats amb el Hamdi Baba i els altres soldats, amb els quals es creuaven sovint pels carrers, i sabien que no tenien cap problema a recórrer a baralles, a la força bruta i, si fos necessari, a les armes.

El desgavell de l’oficina de correus –les cartes remenades dins de sacs i caixes, tirades barroerament sobre els taulells, l’estat excessivament desordenat d’alguns cistells– molestava el major. En la seva infància aquella oficina era un espai immaculat, tan net i resplendent com les postals emmarcades que penjaven a les parets, tan ordenat i pulcre com la cuina d’una diligent mestressa de casa. La quarantena no podia justificar el batibull actual –en el darrer Congrés Internacional de Salut s’havia asseverat que no feia falta desinfectar els papers i els diaris que passaven per correus, ja que no hi havia cap problema d’agafar i enviar cartes en temps de quarantena. Com que els vaixells de correus havien esdevingut poc freqüents i alguns funcionaris esparverats per l’epidèmia havien deixat la feina i havien aconseguit escapar de la ciutat, en tot cas el ritme de feina havia baixat. Quan el major va prohibir que ningú pugés al pis superior per les escales, on va col·locar un dels soldats, tothom de l’edifici de correus va comprendre que aquesta operació havia sigut planejada amb antelació.

En aquell moment un client, l’armilla tradicional del qual revelava que era un minguerès de soca-rel, va apropar-se al director de l’oficina. L’home havia enviat un paquet certificat de gran valor amb justificant de recepció a Istanbul a bord del vaixell Guadalquivir de Messageries Maritimes, que havia salpat de l’illa un mes abans, però encara no li havia arribat d’Istanbul la nota de «rebut». El director de correus ja li havia explicat dues vegades – aquest era el tercer cop que el venia a reclamar– els tràmits a seguir per assegurar-se que el paquet havia arribat sense problemes. Durant les últimes dues setmanes l’ancià es passava un de cada dos dies i mostrava un nou document oficial emès i ratificat per la governació on s’estipulava que era necessari obrir les bosses certificades que havien sigut retornades per tal de trobar el valuós paquet, i que un cop aparegués l’havien de retornar al seu propietari.

El major va aprofitar que la conversa en rum entre el vellard i el director de correus s’havia quedat estancada per reiterar les seves intencions.

–Ja n’hi ha prou, s’ha acabat aquesta discussió –va dir en turc–. A partir d’ara les activitats de l’oficina de correus queden suspeses!

Aquesta afirmació la va deixar anar amb una veu prou alta perquè la sentís tothom. El director de correus va dir algunes coses en rum i va fer fora el vell de l’armilla tradicional. Els altres clients, pertorbats per l’entrada dels soldats, també es dirigien cap a la porta.

–Quan diu « activitats», a què es refereix exactament…?

–Parin totes les operacions! No s’enviaran ni es rebran telègrafs –va dir el major.

El director de l’oficina va assenyalar amb la mirada la placa que penjava de la paret. Una setmana després que fos anunciada oficialment l’epidèmia amb el vistiplau del director de quarantena i el governador, s’havia penjat a les parets de l’edifici de correus una placa on s’anunciaven en turc, francès i rum les mesures que haurien de respectar els clients: s’entraria d’un en un, no podia haver-hi persones l’una al costat de l’altra. Estava prohibit tocar els funcionaris de correus; els funcionaris tenien dret a utilitzar encens i no es podia protestar pels desinfectadors amb bombes. La proporció de gent alfabetitzada a Minguer, especialment entre els musulmans, no superava el deu per cent, però amb els esforços del governador i el director de quarantena, en moltes tendes, hotels i restaurants d’Arkaz, fins i tot en espais oberts i les parets d’algunes cases, s’havien penjat plaques similars.

–També s’està prohibint la circulació de telègrafs? –va demanar el Dimitris Efendi–. Què hi té a veure, això, amb la pesta?

–No s’està prohibint. Seran subjectes a inspecció, i entrarà en efecte una nova regulació.

–Un canvi d’aquest tipus tan sols podria acatar-se amb una decisió directa del governador paixà. Té alguna ordre firmada? És vostè un jove brillant, i el seu futur és encara més brillant. Però vagi amb compte.

–Hamdi Baba! –El major va cridar al vell soldat de quarantena, que tothom coneixia.

El Hamdi Baba va abaixar de l’espatlla el seu fusell d’infanteria Màuser. Tot i que sabia que tothom l’estava observant, va treure el fiador de l’arma i va col·locar la bala dins el canó amb gran parsimònia. El repiqueig de l’arma va donar pas a un silenci dins l’edifici de correus. El Hamid Baba, sota les tenses mirades de tothom, va apuntar lentament amb el fusell mentre flexionava l’espatlla.

–Entesos, m’ha quedat clar –va dir el director de correus Dimitris.

El Hamdi Baba va obrir l’ull que tenia aclucat per fer-li una mirada al major i confirmar que havia de prosseguir tal com ho havien planejat abans.

Un funcionari de repartiment de telègrafs que estava prop de la punta de canó va apartar-se. Un escrivà i un home embarretat que romanien al llindar de la porta van sortir esperitats a l’exterior de l’edifici.

El Hamdi Baba va prémer el gallet. Va produir-se una explosió sorollosa. Molts dels presents es van tirar a terra. Alguns intentaven amagar-se sota les taules i emparar-se rere els taulells.

El Hamdi Baba, que semblava immers en el seu propi món, va disparar dues vegades més.

–Alto el foc! –va ordenar el major–. Fusell a l’espatlla!

Els primers dos trets havien impactat contra el rellotge suís de la marca Theta que hi havia penjat a la paret, i el vidre del qual s’havia esmicolat en mil bocins. L’última bala havia penetrat la capsa de fusta de noguer del rellotge i havia travessat la paret. Els presents van tenir la sensació que havia desaparegut com per art de màgia. L’ampla planta baixa de l’edifici havia quedat submergida en una densa olor de pólvora.

–Entesos, ens ha quedat clar –va dir el director de correus Dimitris–. Per favor, no tornin a disparar.

–Em plau que ho hagi entès –va dir el major–. Hem de plantejar-li una sèrie de propostes.

–Mai m’oposaria a un soldat de l’estat que branda un fusell –va dir el Dimitris Efendi–. El millor és que pugem a dalt, al meu despatx. Allà escoltaré les seves exigències.

El major va notar certa mofa en la veu del veterà director de correus. Va enviar el Hamdi Baba a l’exterior perquè assossegués els ciutadans que haurien acudit a la porta en sentir el soroll del fusell. A la gent que acudia a l’entrada i preguntava als germans Mecid i Hadid què diantres estava passant, els informaven (tal com havia ordenat el major) que les operacions de recepció i enviament de telègrafs havien sigut suspeses. En cas que es reprengués la circulació de vaixells de paqueteria i correus, la distribució es duria a terme com sempre. L’únic que s’anul·lava eren els serveis de telegrafia. Com que ningú s’ho acabava de creure, aquella decisió va ser redactada en turc, rum i francès i penjada a l’entrada de l’edifici. Però, tot i això, no van cessar els corrents de gent que acudia a la porta i insistia a enviar els seus telègrafs.

42

Els fets explicats en el capítol anterior han passat a la història de Minguer com el Cop de l’Oficina de Telègrafs. És cert que aquesta designació és incorrecta, ja que van tenir lloc a l’edifici de correus. Els historiadors, les autoritats estatals i els ciutadans comparteixen l’opinió que aquests fets marquen l’inici del «despertar nacional» de l’illa. En els darrers cent setze anys, la data del 22 de juny ha sigut commemorada com el Dia del Telègraf, i és una jornada festiva en la qual les escoles i les oficines tanquen. Dins del marc de les celebracions, els funcionaris més veterans de l’oficina de correus es col·loquen casquets a l’antiga i recreen la marxa matinal dels soldats de quarantena des de la guarnició fins a la central de telegrafia. És que els illencs d’avui dia han oblidat que la tropa procedent de la guarnició no estava formada per funcionaris de telegrafia, sinó per soldats? Que l’esdeveniment no sigui rememorat com un assalt armat on es va recórrer a la força, sinó com una proesa joiosa de caràcter «modernitzador» és un fet que alguns «historiadors» nacionalistes expliquen al·legant que el poble minguerés sent animadversió per la violència.

En el transcurs del cop, el major es va assegurar que el director de correus acataria les seves ordres com a mínim durant un temps, i a continuació va tornar als braços de la seva dona a l’hotel Splendid Palas. No va sortir de l’habitació durant dues hores. Un temps després diria als periodistes que durant aquests moments s’havia sentit excepcionalment eufòric.

En sentir que les campanes de l’església de Hagia Triada tocaven la una, el major va sortir de l’hotel Splendid Palas per la porta de la cuina i va anar caminant fins a la seu de la governació. La plaça de Hamidiye i els voltants de la torre de rellotge en construcció estaven deserts, i tampoc no hi havia cap ànima per la zona del pont de Hamidiye, que sempre bullia de gent –venedors, passejants, floristes, i policies de paisà disfressats de castanyers, entre d’altres–. En passar per davant de l’edifici de correus, el major va constatar que els soldats que hi havia desplegats a la porta seguien ocupant les seves posicions. Ens agrada pensar que durant aquesta caminada el major s’estava apropant més que mai al que avui dia anomenem la història.

El major va entrar a l’edifici de la seu de la governació amb gran determinació. Va comparèixer a l’interior amb la satisfacció d’algú que acaba de fer un moviment brillant i inesperat en una partida d’escacs! El van dur directament al despatx del governador, on també hi havia el doctor Nuri.

–Prego que m’expliqui per què ha fet això, què ens portarà de bo, i com arreglarà la nostra situació –va dir el governador, visiblement enutjat–. De què ens serveix estar desconnectats del món en plena epidèmia?

–Excel·lentíssim paixà, vostè ha expressat en moltes ocasions la idea que «tant de bo no arribessin telègrafs d’Istanbul durant uns dies, així posaria fi d’una vegada per totes a la resistència contra la pesta».

–Això no és motiu de broma!

–Benvolgut paixà –va intervenir el doctor Nuri–, si vostè ho ordena, en qüestió d’unes hores es poden reconnectar les línies telegràfiques, i així podrem seguir rebent les ordres d’Istanbul i el Mabeyn! O podríem al·legar que les línies estan sent reparades… En aquest cas durant un parell de dies ningú ens marejarà, que és el que vostè desitjava…

–Ningú no interferirà en els nostres assumptes, això tingui-ho clar… –va dir el governador Sami Paixà. Es va girar al major:– Vostè queda arrestat.

El major no va oferir cap resistència quan se li van apropar dos guàrdies. Abans que el tanquessin a una cel·la del primer pis de la seu de la governació, el Sami Paixà va dir-li que s’asseguraria que els germans bessons cuidarien la seva dona. El governador va quedar impressionat per l’actitud del major: segur de si mateix i demostrant una gran determinació.

No hi ha cap mena de dubte que aquesta fermesa del major es devia al fet que sentia que el seu pla havia estat un triomf. Fins i tot abans que fos anomenat oficialment el Cop de l’Oficina de Telègrafs, aquell esdeveniment va convertir-se en una font d’esperança per a la gent. Tots els ciutadans havien acabat sumits en la por –fins i tot els fatalistes (tan menyspreats pels exagerats comentaristes europeus) i aquells que no mostraven emocions i solien mofar-se dels més aprensius–. Ara, de resultes del bloqueig marítim internacional format per vaixells que podien perfectament detenir les embarcacions dels fugitius i enfonsar-les, a l’horror de la malaltia se li havia sumat la profunda sensació d’empresonament que compartien la majoria d’illencs. Temps ençà, quan els mingueresos llegien en els diaris notícies terribles, a vegades donaven les gràcies a Déu per viure en una illa remota, allunyada dels problemes, les guerres i les desgràcies de la resta del món. Però aquesta agradable sensació de distància ara s’havia capgirat del tot i s’havia convertit en una maledicció.

La llum groguenca de mitjan juny, a vegades pàl·lida i incolora, ara s’estenia per sobre de la ciutat recordant als illencs que estaven condemnats a aquell infern particular. Era com si la pesta residís en aquell groc del cel, vigilant la gent de Minguer en cada moment, decidint quina seria la següent ànima que s’emportaria.

Un segment substancial de la població, fins i tot alguns cristians, creia que la malaltia havia arribat a l’illa «de fora», i que aquests mateixos poders que l’havien duta aquí ara els havien encerclat amb vaixells de guerra sense cap mena de pudor.

El governador paixà va ser dels primers a prendre nota d’aquests peculiars sentiments que s’estenien ràpidament entre la població. De seguida els seus informants van comentar-li que l’encarcerament del major havia fet créixer la indignació entre els comerciants i els veïns musulmans dels barris de Vavla i Kadirler, i també entre els rums que més detestaven el governador.

–Ja no el marejarà ningú més –va dir el doctor Nuri aquell mateix dia, quan estaven asseguts davant del mapa epidemiològic.

El governador Sami Paixà va voler rememorar un record dolç.

–Quan érem joves i treballàvem a la secretaria dirigida pel difunt Fahrettin Paixà, la mansió del qual estava ben a prop, alguns vespres després de treballar ens trobàvem amb els mossos de l’Oficina de Traducció de l’altra banda del carrer, i passàvem llargues estones explicant-nos com seria per a nosaltres un país ideal. En una d’aquelles nits de converses, un funcionari de Nazilli anomenat Necmi va plantejar el següent: «Si algú de vostès esdevingués avui el gran visir, és a dir, si passés a acaparar tot el poder, què faria pel benestar del país?».

–I vostè què va dir, benvolgut paixà?

–Per desgràcia, com que segurament hi havia informants i espies entre nosaltres, vaig fer com la resta, dient un grapat de ximpleries, després de resar llargament per la salut del nostre sultà, Sa Majestat el gran Abdülaziz. Em va deprimir molt haver dit coses tan ordinàries! Vaig expressar el següent: «donaria més importància a la ciència i l’educació, tancaria les madrasses i establiria universitats seguint el model europeu». Anys després aquella pregunta encara em perseguia. Vaig seguir rumiant què és el que hauria d’haver respost, què hauria pogut dir que fos interessant i captivant… De vegades penso, emportat per l’enuig, que s’haurien de castigar els xarlatans i els canalles! Sovint m’enfurismen els mul·làs que han aigualit tota la feina que hem fet per implementar la quarantena, els hocas curanderos que l’únic que saben fer és beneir papers contra la pesta. Els cònsols d’aquí fa anys que em toquen els nassos. Però sap?, crec que en realitat el millor que podria passar a aquesta illa seria fer fora tots els cristians.

–Per què diu això, benvolgut paixà? I si no volen marxar? Què hem de fer, matar-los a tots?

–Encara que ens ho plantegéssim, Déu no ho vulgui, seríem incapaços de fer tal cosa. La majoria són gent treballadora, desperta, intel·ligent, de bon cor. Però després de veure la mort de tanta gent per culpa d’una manca de disciplina, perquè no volen escoltar, per obstinació, per ignorància… em remou per dins haver de quedar-me de braços plegats. Ara em vindran corrents tots els cònsols menyspreables, cadascun amb una queixa diferent, una amenaça diferent, una mentida diferent, exigint que es reobri l’oficina de telègrafs. Potser és hora de posar-los a ratlla d’una vegada per totes.

–Benvolgut paixà, no es precipiti! Si s’excedeix, ells també es rebel·laran contra la quarantena, ni que sigui per pura obcecació. Anunciï que hi ha hagut una fallada tècnica a l’oficina de telègrafs, que s’ha tallat el cable de la línia d’Istanbul. A més, hauria de dir als cònsols que el major ha sigut empresonat pel seu rol en els fets, recalcant que vostè evidentment no ha tingut res a veure amb aquest esdeveniment tan absurd.

–Però en realitat la línia d’Istanbul no s’ha tallat –va dir el governador–. La línia de telègraf de l’oficina de correus segueix espetegant sense parar. He demanat a l’escrivà desxifrador que continuï desencriptant els missatges.

El governador no havia pogut contenir la seva curiositat, i de fet havia llegit el text dels dos últims telègrafs: Istanbul anunciava que el vaixell d’ajuda Sühandan estava de camí, i ordenava al governador que dugués a terme les diligències necessàries per rebre’l degudament. Hi havia una cosa que el governador paixà havia llegit en el segon telègraf que no va poder amagar al doctor Nuri:

–L’organització de quarantenes d’Istanbul ens demana que prenguem la temperatura de tots els ciutadans que passin pels punts de control situats en els camins que connecten Arkaz amb les altres localitats de l’illa, amb Zardost i Teselli. Nosaltres no disposem de tants termòmetres. Això per què ho demanen?

El doctor Nuri va explicar-li que aquesta era una mesura de control que s’havia començat a implementar a l’Índia, especialment al Caixmir i als territoris interiors de la província de Bombai, les regions rurals per on més s’havia estès l’epidèmia. Tots dos van queixar-se del fet que a Istanbul l’única cosa que els importava era que la malaltia no es propagués a d’altres punts de l’illa. L’endemà el governador va intentar apaivagar les colèriques protestes dels cònsols i els va explicar que el major havia sigut empresonat –tot i que no va ordenar que es restablís el servei de telègrafs.

43

El matí del dilluns 24 de juny el governador va enviar un missatger al domicili del cònsol britànic George Bey, una casa de vistes esplèndides al barri de Hora, per convidar-lo al seu despatx. El cònsol, que havia participat en les reunions de la delegació de quarantena, estava força emprenyat amb ell, tot s’ha de dir.

El governador el tenia en alta estima: considerava que no tenia res a veure amb la resta dels cònsols. El George Bey no vivia a Minguer perquè exercís de representant d’alguna agència de viatges o empresa comercial britànica, sinó perquè li agradava l’illa. A més a més, com que era un ciutadà britànic de naixement, no era vicecònsol, sinó realment cònsol. Quinze anys abans havia arribat a Xipre com a enginyer jove contractat per l’estat britànic per treballar en la construcció de vies a l’illa, i després de conèixer allà una noia ortodoxa mingueresa i casar-s’hi, havien marxat de Xipre per instal·lar-se a Arkaz. A diferència d’altres cònsols natius de Minguer, no explotava descaradament les concessions i exempcions duaneres en benefici propi.

El governador paixà també respectava aquest home perquè tractava la seva dona com si fos una igual: el George i la Helen sempre anaven plegats a tot arreu, descobrien racons de l’illa amb vistes magnífiques, feien pícnics, parlaven animadament entre ells, ho discutien tot, ho compartien tot. De fet, el governador havia conegut el marit de la Marika gràcies a ells. Recordava amb dolçor els primers anys a l’illa, quan era convidat a la casa del cònsol i assegurava al George i la Helen, bevent vi i contemplant l’esplèndid panorama, que lluitaria fins a la mort contra qualsevol covard que volgués arrencar de les mans dels otomans l’illa de Minguer, perla del Mediterrani oriental. Tot i que intuïa que en diversos temes –l’amor, el matrimoni, la vida quotidiana– el consideraven vulgar i fanfarró, i que de tant en tant es reien d’ell de manera refinada (o bé potser només s’ho imaginava), el governador paixà volia conservar aquella amistat.

És una llàstima que, finalment, el que els va acabar distanciant fossin una disputa sobre uns llibres i una discussió sobre la llibertat d’expressió, que havien adoptat un to inesperadament tens. Durant el regnat del sultà Abdülhamit II, tots els llibres que s’enviaven a terres otomanes des de països estrangers primer eren remesos al departament de correus de la seu de la governació, i no eren entregats als seus destinataris si no s’expedia una certificació oficial conforme havia sigut aprovat. A vegades els manuals cartogràfics i volums històrics que el George Bey havia encarregat de Londres i París –en les seves estones mortes es dedicava a escriure un llibre sobre la història de Minguer– eren confiscats per la governació perquè eren considerats nocius, i no li eren entregats fins al cap d’uns quants mesos. La decisió de si un llibre era permissible o no la prenia un comitè estatal format per tres persones que avaluaven els volums (els membres d’aquest comitè eren escrivans que sabien una mica de francès). El George Bey s’havia vist obligat a demanar-li al seu amic governador que exigís al comitè examinador que s’afanyés, cosa que li va funcionar una temporada. Però un temps després l’entrega de llibres va tornar a demorar-se en excés, raó per la qual el cònsol començà a demanar que enviessin els seus encàrrecs a l’oficina de correus francesa de Minguer; és a dir, l’oficina de l’empresa Messageries Maritimes situada a l’avinguda d’Istanbul.

Al governador paixà no li va fer gens de gràcia aquest gest del Monsieur George, que va interpretar com un insult insidiós i perspicaç contra la seva persona, i també com una potencial intriga política. A més, va començar a tenir por de sortir mal parat si els informants del sultà a l’illa denunciaven a Abdülhamit que a Minguer circulaven lliurement llibres nocius, i de resultes d’aquest neguit havia ordenat que li confisquessin un bagul ple de llibres nous.

Aquella operació va ser possible gràcies als esforços de múltiples espies. Primer el governador es va assabentar a través dels seus agents que el cònsol George s’havia jactat davant dels seus amics dient-los que estava en camí un nou cofre ple de llibres i provinent d’Europa; després els informants del port i les agències van ser alertats de l’arribada d’aquest bagul, i finalment van seguir els seus moviments fins que va arribar a l’oficina de correus francesa. Mentre el transportaven a casa del cònsol, uns guàrdies van aturar el carro i van confiscar el bagul amb qualsevol excusa: algú havia acusat el conductor musulmà d’haver comès un robatori. En arribar al despatx del governador, el paixà va extreure’n els llibres i va encarregar al comitè de censura que duguessin a terme una inspecció minuciosa. Rere el gest del governador hi havia una discussió molt més profunda que havia mantingut al llarg dels anys amb el cònsol George: «Com pot l’estat protegir la nació davant els efectes perjudicials dels llibres?». Era un tema que li agradava, al governador, però ara es penedia d’haver-lo dut massa lluny.

Però aquell matí del dilluns 24 de juny, en veure l’expressió del George Bey quan va entrar al despatx de la seu de la governació, el Sami Paixà va veure immediatament que el cònsol no estava per històries ni tertúlies amistoses. Emprant un to de veu fred i distant, i fent ús del seu francès pobre (l’idioma en el qual parlaven entre ells), va preguntar-li quan es reobriria l’oficina de correus i quan es restabliria el servei de telegrafia.

–Hi ha hagut un problema tècnic –va dir el governador, impassible–. El major s’ha ficat on no el demanaven, i per això l’hem tancat a la presó.

–Els cònsols creuen que és vostè qui està al darrere de tot això.

–I què creu que en podria treure, jo, de tot plegat?

–Faci un volt pels barris de Çite i Vavla i veurà que allà tothom glorifica el major com si fos un heroi. Els ciutadans tenen por dels soldats de quarantena. Vostè coneix millor que jo la gent que creu que l’epidèmia fou inserida a l’illa de forma malintencionada, amb el propòsit d’arrencar aquest territori de les mans otomanes, com va passar amb Creta… Els que es creuen aquesta conspiració són els que ara celebren el Cop de l’Oficina de Telègrafs. És a dir, això és precisament l’última cosa que Abdülhamit voldria que passés, el que sempre intenta prevenir a les illes i a Rumèlia: la relació entre els rums i els musulmans s’està deteriorant.

–És així, desgraciadament.

–Excel·lentíssim paixà, en nom de la nostra amistat, voldria fer-li una advertència –va dir el Monsieur George, amb el seu francès que s’embellia quan parlava emotivament–. Els francesos i els britànics ja n’han tingut prou, no volen tenir tan a prop aquesta malaltia. Les grans potències són incapaces de frenar la pesta a l’Índia i la Xina, perquè són territoris llunyans. En aquells indrets solucionar problemes d’aquest tipus és ben difícil perquè la gent és ignorant i no fa cas de les indicacions. Però és imperatiu que erradiquem l’epidèmia a l’illa com més aviat millor, perquè s’està convertint en una amenaça real per a Europa. Si ni vostès ni nosaltres som capaços de frenar-la, els grans poders no dubtaran a passar l’acció, portaran els seus soldats, tants com calgui, i fins i tot evacuaran l’illa sencera, si és necessari.

–Sa Majestat el sultà mai ho permetria, això! –va respondre el governador, empipant-se–. I si mai vivim una situació així, nosaltres no dubtarem a enviar els soldats àrabs de la nostra guarnició per combatre les divisions hindús dels britànics, lluitarem fins al final. I jo al capdavant de tots!

–Benvolgut paixà, vostè sap perfectament que Abdülhamit ja fa temps que va renunciar a aquesta illa… Igual que va fer amb Creta i Xipre –va dir el Monsieur George amb un somriure.

El governador paixà va dedicar al cònsol britànic una mirada plena d’odi. Però en el fons sabia que el que deia era cert. Abdülhamit havia regalat Xipre als britànics com a compensació per haver-lo ajudat a recuperar una part de les terres dels Balcans que l’Imperi otomà havia perdut en el transcurs de la guerra russoturca de 1877-78; l’únic que havia demanat a canvi és que a l’illa se seguís hissant la bandera otomana. El governador va recordar una cèlebre frase del difunt Namik Kemal: «Per ventura hi ha algun estat que estaria disposat a sacrificar el seu castell?». Eren les paraules d’Islam Bey, el protagonista militar tan estimat i íntegre de Vatan Yahut Silistre (‘O la pàtria o Silistra’). En els darrers cent cinquanta anys, l’estat otomà havia anat renunciant a les províncies, a les terres, a les illes, als castells…

El governador paixà va sentir-se empès per una fermesa i una força que el van sorprendre, i, amb un to fred a la vegada que relativament cínic, va preguntar-li:

–Llavors vostè què ens recomana fer?

–Just ahir vaig xerrar amb l’il·lustríssim líder de la comunitat rum, el Konstantinos Efendi… –va respondre el cònsol–. El més apropiat seria emetre una declaració conjunta entre musulmans i cristians, un missatge d’unitat expressat pels sacerdots i els imams de l’illa, fer una crida animant la gent a enterrar antigues querelles i demanant que ens concentrem a combatre tots plegats aquesta desgràcia. I per descomptat també seria convenient reobrir l’oficina de telègrafs l’abans possible…

–Admiro la seva bona fe, però tant de bo tot això fos tan fàcil com es pensa! –va dir el governador–. Vingui, que el carreter Zekeriya ens durà a l’indret més contagiat, més infecte i d’olor més desagradable de la ciutat, i potser veurà les coses d’una altra manera.

–Tota l’illa sap que ja s’ha trobat el cadàver fètid que generava tanta ferum a Çite –va dir el cònsol–. Però qui és el responsable d’aquesta negligència? Per descomptat sortir a donar un volt pels carrers en el seu landó seria un gran honor, benvolgut paixà.

Sempre que el cònsol britànic deixava de comportar-se com un amic i començava a parlar-li com el típic diplomàtic extremadament cortès, el governador sospitava que potser tramava alguna cosa en contra seva, però en aquell moment li semblà que les seves intencions eren sinceres. Després de repetir al carreter diverses vegades quina era la ruta que havia de seguir per arribar a Çite, es va asseure al costat del Monsieur George i va obrir les finestretes del landó.

Es dirigien a la Nova Mesquita. Els carrers eren buits, i aquella buidor de sobte li va semblar insòlita i depriment al governador paixà. No hi havia absolutament ningú rondant per la ciutat.

Van observar que la majoria de tendes situades al llarg del rierol estaven tancades. Al mercat només hi havia dues barberies obertes (ningú gosava entrar-hi i afaitar-se excepte un grapat de vells «fatalistes») i uns quants ferreters que necessitaven seguir treballant per poder sobreviure. Com que durant els primers dies de la quarantena diversos propietaris rums i musulmans de comerços havien sigut castigats, arrestats i tancats a la masmorra del castell per no acatar les mesures i desobeir les indicacions dels soldats de quarantena, la majoria dels tenders no gosaven obrir els seus locals, ni tampoc acudien al mercat. El governador paixà s’hi havia oposat, al principi, i insistia en el fet que s’havia d’establir certa normativa en el tancament de les botigues, però abans de poder aplicar les mesures pertinents el mercat s’havia buidat i s’havia sumit en un silenci colpidor.

El doctor Nikos i la comunitat rum, amb l’ajuda dels funcionaris municipals i la policia, havien muntat un petit mercat d’aliments situat al pati de l’escola rum i la planta baixa de l’edifici (que estava plena de rateres). Es venien comestibles «segurs» com ara raïm sec, figues, magranes, ous, formatge amb gust d’herbes, nous i altres productes provinents de fora de la ciutat que havien passat la inspecció dels doctors de quarantena i els bombers, que constantment ho ruixaven tot amb llisol. El governador havia volgut passar per aquí per mostrar amb orgull al cònsol George el bon funcionament d’aquest mercat de quarantena, pensat també per ajudar els ciutadans que no sortien de casa i a qui cada cop costava més trobar menjar. Però el cònsol va dir-li que ja el coneixia, que hi acudia cada dia perquè era el millor lloc per posar-se al corrent de la situació general dels ciutadans. Aquells valents venedors que s’arriscaven a venir un cop per setmana i que, abans d’entrar a la ciutat, se sotmetien a l’examen mèdic dels doctors per comprovar que no tenien febre, solien comentar al Monsieur George el que estava passant no només a les regions septentrionals de l’illa, sinó també als poblets dels afores d’Arkaz. (En sentir-ho, el Sami Paixà, sempre tan aprensiu, no va poder evitar preguntar-se si el Monsieur George estava recopilant tota aquella informació per preparar un desplegament militar al nord de l’illa.)

44

El landó va entrar a l’avinguda d’Istanbul. Aquest carrer inclinat que dos mesos abans havia sigut l’indret més acolorit i bulliciós de l’illa ara estava completament desert. Les portes de les agències de viatges (Messageries Maritimes, Lloyd, Thomas Cook, Pantaleon, Fraissinet) i les del notari Zenopoulos i el fotògraf Vanyas estaven obertes, però no hi havia ni rastre de ningú. En girar per la cantonada, van veure un nen agafat de la mà de la seva mare que observava la paradeta buida del venedor de leblebi Luka, que havia mort de pesta. En albirar el landó del governador, aquesta mare de rostre pàl·lid vestida de negre (es deia Galatia) es va aturar un moment com si s’hagués queda glaçada i va tapar els ulls del seu fill de pressa per impedir que veiés el carruatge de les autoritats. Quaranta-dos anys després, aquell nen de deu anys (el Yannis Kisannis) acabaria exercint de ministre d’Afers Exteriors de Grècia i seria acusat d’haver col·laborat amb els nazis i trair la pàtria. A les seves memòries, Ta Viomata Mu (‘El que he vist’), relata amb enyorança els seus dies d’infància, i explica l’epidèmia de pesta de 1901 amb una càndida intensitat i tota mena de detalls escabrosos.

Com que a hores d’ara tant el governador com el cònsol estaven familiaritzats amb les conductes estranyes dels illencs derivades de l’epidèmia, no van prestar massa atenció als gestos d’aquella mare. Una persona que sí que els va espantar fou un home que en veure el landó blindat es va estirar al mig de la via i va començar a preguntar a crits on s’havien emportat els seus fills i la seva dona, aparentment insensible a les bastonades dels guàrdies. El governador estava determinat a castigar tots aquells que actuessin descaradament en contra de les indicacions dels doctors i els soldats de quarantena. Tampoc es podia mostrar indulgent amb tots els civils que, en veure el desmantellament, la desinfecció i la clausura de les seves cases, reaccionaven amb violència i atacaven els doctors i els soldats de quarantena i fins i tot intentaven contagiar-los la malaltia.

De sobte, el carro fou sacsejat per algun tipus d’impacte. Van determinar ràpidament que alguna cosa havia sigut llançada al sostre del landó –una pedra o un tros de fusta–. El conductor Zekerya, obeint als seus instints veterans, va fer accelerar els cavalls per allunyar-se al més aviat possible i no va aturar el carro fins que van haver girat a l’esquerra, pel carrer de la Font de les Roses. Tot seguit, es va fer un llarg silenci. Només sentien la respiració agitada dels cavalls. Aquest cop el governador no va baixar del carro. El dia anterior, mentre passaven pels voltants del tekke dels Rifai, al barri de Vavla, uns nens els havien tirat pedres i havien fugit abans que els guàrdies del carro del darrere els poguessin enxampar. En els cinc anys que havia exercit de governador mai no havia presenciat aquesta mena de coses.

–És el que passa si malacostuma els xeics i els hocas –va dir el cònsol George amb una certa pedanteria.

Quan els doctors i els malalts que jeien al pati de l’hospital de Hamidiye van reconèixer el landó del governador paixà i el carro de guàrdies, van contenir la respiració un moment, esperançats, però els cavalls ni tan sols s’hi van apropar; sens dubte, aquella era la zona més empestada i miserable de la ciutat. Quan els carrers van començar a bifurcar-se en arribar a Germe, el conductor Zekeriya va optar per la via més ampla, que passava per la part alta del barri.

–El cuiner Fotiadi de l’hotel Regard à l’Ouest ha mort després d’escapar al seu poble –va dir el cònsol com si parlés d’un antic amic.

Aquesta notícia va entristir el governador, que no n’estava al corrent. Temps ençà ell i el cònsol dinaven un cop al mes al restaurant d’aquest hotel, situat sobre un promontori rocós més enllà de la Pedrera. Durant aquells àpats xerraven de tot i avaluaven amistosament els diversos problemes de l’illa: la mediocre xarxa de canalització de la ciutat, sovint avariada i amb fuites, els fanals dels carrers, la situació dels indigents que vivien al port, els tripijocs del cònsol grec Leonidis, el comerç del marbre de Minguer i les dificultats del cultiu de roses. L’admiració que sentia el governador pel cònsol britànic havia incrementat molt en aquells temps.

Ja feia tres anys de tot allò. En aquella època, l’illa era un indret veritablement serè, allunyat de conflictes nacionalistes, guerres i epidèmies; un lloc on eren possibles aquesta mena de converses i amistats polítiques. Avui, però, serien impensables.

Quan avançaven cap al barri de Çite van passar per davant d’un home jove que vestia una sotana morada, és a dir, un deixeble del tekke dels Halifiye, que en veure el landó es va fer a un costat del carrer i va alçar l’amulet que duia penjat del coll en direcció al carruatge, seguint les indicacions dels xeics, i va fer un gest de pinça amb els dits índex i cor. Tant el cònsol com el governador, que observaren com es movien els llavis del mosso, van copsar que recitava una oració.

Més endavant, el carro va quedar impregnat d’una forta olor. Era la ferum que emanaven els cadàvers, a la qual els habitants d’Arkaz, vuit setmanes després de l’inici de l’epidèmia, encara no s’havien acostumat del tot. De vegades no en percebien l’olor; de vegades esdevenia tan espessa que cremava les cavitats nasals. I de vegades era reemplaçada per una agradable i sobtada olor de roses. Aquesta ferum es produïa quan algú moria sol en una casa, en un pati, en l’indret més recòndit, i ningú no detectava la presència del difunt durant dies. Si aquell dia bufava el vent en una direcció concreta, podia arribar a ser insuportable. En algunes ocasions els doctors podien determinar si aquella persona havia mort de pesta en alguna altra banda i algú l’havia arrossegat fins allà; o si la causa de la mort era una pallissa o un apunyalament. També hi havia gent que havia decidit aïllar-se de tothom per fugir de la pesta i temps després morien i eren trobats per la pestilència que generaven. O diversos casos de criats, cuiners, porters, marits i mullers que després d’ocupar clandestinament una casa que havia sigut clausurada i abandonada pels seus propietaris, havien mort allà, passant desapercebuts durant uns dies.

De seguida que van endinsar-se al barri de Çite van veure un nen que plorava a llàgrima viva. Estava completament desconsolat, aliè al que passava al seu voltant, i ni tan sols es va adonar que s’apropava el landó. Era una imatge tan amarga que per un moment al governador li va sortir de dins aturar el carro i sortir a consolar el nen. El cònsol també va experimentar una pena similar. La comunitat rum havia començat a utilitzar un edifici buit d’estil neoclàssic –situat darrere de l’institut per a noies Mariana Theodoropoulos– com una mena d’orfenat per als disset nens que s’havien quedat sense pares (aquesta era la darrera xifra que coneixia el governador). De fet, en els barris musulmans de Çite, Germe i Bayırlar hi havia aproximadament vuitanta nens que s’havien quedat orfes. Sovint eren adoptats per oncles i tietes, o per altres parents que vivien a la ciutat, o fins i tot per veïns o coneguts de la família.

Quan no va ser possible trobar casa a gairebé vint nens que havien sigut retinguts a la zona d’aïllament del castell per estar «contagiats» o ser «sospitosos» de ser portadors de la malaltia, el governador va enviar-los a l’orfenat rum. Una setmana després, es va assabentar, a través dels seus informants, que alguns acòlits del cercle del tekke dels Kadiri havien signat una petició protestant l’«acristianament» de nens musulmans en l’orfenat rum, un fet que el va fer emprenyar moltíssim. Va ordenar que es tanqués a la masmorra el dervix dels Kadiri que havia encapçalat la petició (un paio rarot amb ulleres!) i el va acusar d’haver transgredit les prohibicions de quarantena. Però el dervix s’havia esfumat del mapa. Per la seva banda, el Damat Doctor, després de parlar amb el director de fundacions piadoses, havia proposat convertir un vell edifici venecià del carrer de Fidanlık del barri de Camiönü en un nou orfenat musulmà. Tot plegat havia agreujat la indecisió del paixà, perquè, com tots els buròcrates –especialment els governadors–, se sabia de memòria el següent «principi rector»: en el moment en què l’estat comencés a proporcionar protecció i serveis essencials als ciutadans discriminant entre cristians i musulmans, això suposaria el final de l’imperi. Com que la preparació de l’orfenat musulmà estava trigant més del compte, el governador va acabar enviant més nens encara a l’orfenat rum.

La vida d’aquests nens –la seva lluita per sobreviure entrant a cases buides on refugiar-se, els seus intents per recol·lectar o robar llimones, taronges i nous dels jardins per no morir de gana– era un tema vibrant però alhora pertorbador. Desgraciadament, en els llibres de text de primària i secundària que s’editen avui dia a l’illa, les peripècies tràgiques d’aquests nens orfes de la pesta són retratades de forma exageradament romàntica degut a la influència del nacionalisme: les narren com si fossin aventures fantàstiques mancades de perill, quan, en realitat, la majoria d’aquests nens moririen en el transcurs de l’epidèmia. En alguns llibres de text dels anys trenta es parlava dels nens pobres com si fossin els «veritables fills de Minguer», els descendents més autèntics i purs de la gent que va emigrar de la regió del mar d’Aral feia milers d’anys. Durant una època, l’associació d’escoltisme de Minguer fou anomenada Els Nens Immortals, tal com eren conegudes aquestes bandes de nens, però més endavant l’Organització Mundial del Moviment Escolta els va demanar que canviessin el nom i finalment es van passar a dir Les Roses Juvenils.

En el fons, els nens d’aquestes bandes es rebel·laven contra el fet que els seus amics que tenien febre però als quals no els havia aparegut cap bubó fossin duts a la zona d’aïllament, un espai en el qual sí que contreien la pesta. I és que, tant en els barris cristians com musulmans, la realitat més crua a què s’enfrontaven els nens no era la mort dels seus pares i el fet de quedar-se sols al món, sinó veure que les seves mares ja no tornarien a ser les de sempre, tan dolces i compassives; s’havien convertit en animals egoistes, miserables i desesperats a punt de morir. Aleshores, alguns perdien l’esperança i decidien fugir lluny, com si un jinn els hagués posseït.

Quan el landó va girar a la dreta i va entrar al barri de Turunçlar, el carreter es va tapar la cara amb un drap, com feien els soldats de quarantena. El governador va apujar la finestreta. La pestilència s’havia intensificat tant en els darrers tres dies que algunes famílies havien abandonat el barri, i s’havien mudat a cases de coneguts que vivien en altres bandes de la ciutat. Un vent que bufava de l’oest de forma lleugera, pràcticament imperceptible, escampava l’olor per tota la ciutat, i arribava fins i tot al nas del governador paixà quan seia al seu despatx de la seu (i al de la Pakize Sultan, mentre escrivia cartes prop de la finestra), cosa que crispava els nervis de tothom. De seguida es va escampar el rumor que, en realitat, aquella olor tan desagradable provenia d’una fossa comuna oculta; tot i que aquesta era una asseveració sense cap mena de fonament.

Els carruatges es van aturar quan van albirar al lluny un grup de funcionaris municipals i diversos soldats de quarantena. Quan el Damat Doctor va veure que els guàrdies encerclaven els carros, va deduir que el governador devia haver arribat, així que es va apropar per saludar-lo. En veure el cònsol britànic, de mirada agradable i aspecte simpàtic, es va sorprendre de trobar-lo allà.

El governador sabia que es coneixien, però els va presentar igualment. Van escoltar atentament les explicacions del Damat Doctor. Finalment havien localitzat la ferum. Havien trobat dues persones abraçades que havien mort com a mínim feia vint dies entre unes bigues enormes ubicades en una casa de fusta on havien entrat per amagar-se. Era difícil saber si eren marit i muller, o amants, o alguna altra cosa. Com que moltes persones creien que l’olor podia transmetre la malaltia (com a través del tacte), la tasca de reconeixement l’havia dut a terme en Hayri, un dels soldats de quarantena més valents.

Quan la notícia es van estendre per la ciutat, el barri de Turunçlar va inundar-se d’illencs que buscaven els seus familiars perduts. El Damat Doctor va endur-se el governador paixà al jardí posterior de la casa, sota l’ombra d’uns llimoners. A causa de l’olor atroç de l’ambient, les llimones de pell rugosa que s’entreveien entre les fulles semblaven fruites mortes.

–Benvolgut paixà, no n’hi haurà prou d’acordonar aquesta àrea i desplegar-hi soldats. Aquest edifici s’ha de cremar immediatament! – va dir el Damat Doctor com si estigués experimentant una abrupta explosió de sensacions–. Si intentem desinfectar-ho amb fenol, no serà suficient. Jo segueixo pensant que en llocs així la pesta es pot propagar sense la necessitat que hi hagi rates i puces.

–És vostè qui va dir que al Bonkowski Paixà el van matar perquè volia prendre la decisió de cremar cases en alguns carrers.

–Només era una conjectura sobre els motius que podria tenir l’assassí –va dir el doctor Nuri–. En la situació que tenim ara entre mans, si volem assegurar-nos de desinfectar bé la zona, aquesta és l’única solució possible.

Alguns historiadors han asseverat que aquesta decisió de cremar la casa fou «equivocada», o fins i tot inútil. Durant el transcurs de la mateixa epidèmia a l’Índia, especialment en les regions rurals properes a Bombai, es van cremar sense vacil·lar ni un segon cofurnes, barraques pobres, edificis en ruïnes i cases atrotinades on la pesta havia penetrat i causat estralls. Per tal de prevenir la seva propagació fins a les ciutats més grans, els administradors de quarantena del Caixmir, Singapur i la regió xinesa de Gansu van decidir cremar edificis, barriades i fins i tot poblets sencers. Tant fou així que en aquests territoris àrids, planes mig ermes, i enormes vastituds deixades de la mà de Déu, albirar flames grogues i vermelles alçant-se sobre focs i fums negres sovint significava que la pesta s’apropava.

El governador paixà va ordenar al director de quarantenes Nikos que després de desallotjar la totalitat de la zona l’edifici de fusta fos incinerat. Van decidir conjuntament que aquesta feina la duguessin a terme els soldats de quarantena en col·laboració amb els bombers més intrèpids, i els van demanar que baixessin del turó de dalt al barri de Turunçlar. Per tal de poder parlar tranquil·lament es van refugiar en el landó blindat. Pel barri hi havia gent que havia vist el governador entre la multitud i s’hi volien apropar per increpar-lo.

El governador va pujar al landó i es va asseure davant del cònsol. La ferum també havia penetrat a l’interior. Era possible que tan sols dos cadàvers deixessin anar tanta pudor? Quan el carro estava a punt de posar-se en moviment, la porta es va obrir i el Damat Doctor es va asseure amb ells.

Mentre avançaven en direcció a la seu de la governació balancejant-se feixugament el cònsol, el governador i el doctor Nuri van romandre callats una bona estona. El governador estava amb els braços creuats sobre el pit, mirant-se les mans, com dient que ja n’hi havia tingut prou per avui. El cònsol observava els carrers des de la finestra, però en el seu rostre s’havia quedat congelada la mateixa expressió d’«aquesta desgràcia m’ha deixat fet pols!».

El landó es trobava entre el tekke dels Rifai i la Nova Mesquita quan el mar va aparèixer per la finestra del costat dret del vehicle, i el governador, de sobte, va entretancar els ulls mirant en direcció a l’aigua com si intentés veure amb més claredat un dels vaixells cuirassats.

–Monsieur George, nosaltres apreciem enormement la seva opinió! –va dir el governador–. Què és el que hem de fer nosaltres a l’illa perquè marxin tots aquests vaixells europeus i se suspengui el bloqueig?

–Excel·lentíssim paixà! –va exclamar el cònsol, com qui s’adreça a un vell amic–. Com li he comentat abans al seu despatx, és imperatiu posar fi a la fuga d’empestats cap a Europa!

–Hem pres totes les mesures estipulades per Istanbul, i fins i tot hem decidit dur a terme precaucions addicionals no ordenades pel govern central. Hauria de dir-los que hem fet tot el necessari, que ens hem esforçat al màxim i amb sinceritat, però, tot i això, la xifra de morts no ha disminuït –va admetre el governador.

–Si es pren la molèstia de reobrir l’oficina de telègrafs, serà més fàcil que puguin arribar ajudes i suport. Amb el seu permís, però, jo voldria plantejar-li una altra qüestió. Estimat paixà, no he pogut deixar de pensar en aquell noiet de la túnica morada del barri de Çite… Per què es comporta de forma tan hostil amb vostè, amb nosaltres? És evident que sabotejarà la quarantena tant com pugui, i, si pogués, crec que fins i tot ens apunyalaria per l’esquena.

–És el Halil, un deixeble jove i fervorós del xeic Hamdullah –va explicar-li el Paixà–. Aquests són els que estan més aviciats. Tothom parla dels altres xeics xarlatans, dels seus paperets ridículs. Però per què ningú diu que qui està rere de tot plegat és el xeic Hamdullah? Per què ningú menciona el seu nom en públic? Els soldats de quarantena estan intranquils perquè he encarcerat el seu comandant –aquest fou el primer cop en la història de Minguer que algú va referir-se al major amb aquest nom–. Ells són l’única força capaç d’intimidar el xeic i els seus homes. És per això que he decidit posar-lo en llibertat i enviar-lo de nou al capdavant de la seva divisió.

–Haurà sentit que el xeic ha contret la pesta…! –va dir el cònsol, sense objectar l’alliberament del major.

–I ara, què diu? –va dir el governador Sami Paixà–. De debò que el xeic Hamdullah ha contret la pesta?

Tan bon punt va tornar a la seu de la governació, el paixà va ordenar que alliberessin el major, el va fer cridar al seu despatx i va aconsellar-li que no es deixés emportar per l’entusiasme que havia despertat en la gent, que no se separés dels seus soldats, i que intentés passar desapercebut.

45

Quan es va assabentar que el xeic Hamdullah estava malalt, el governador es va sorprendre i fins i tot va quedar trasbalsat. Durant els seus primers anys a l’illa com a governador, s’havia amistançat amb el xeic, a qui tenia en molta estima, a diferència de la púrria creient i pobra que el rodejava. I és possible que també cregués secretament –encara que mai no ho admetria obertament– en la seva saviesa i transcendència. Després de sondejar els seus informants, va descobrir que es rumorejava que el xeic havia emmalaltit, però que es negava a rebre un tractament mèdic perquè deia que havia lliurat la seva vida «al destí i la providència de Déu!»; i va decidir escriure-li una carta. Li va escriure que havia sentit que estava malalt, però que un dels doctors de pesta més meritoris de l’imperi, i molt apreciat per Sa Majestat el sultà, era a la ciutat i el podria examinar immediatament. Va recórrer al mariner Tevkif, el fill gran dels Urgancızâde, una de les famílies otomanes més antigues, a través de la qual havia travat amistat amb el xeic feia cinc anys, per fer d’intermediari.

L’endemà al matí un dervix vell provinent del tekke, de barba blanca esfèrica i barret cònic de feltre (el Nimetullah Efendi, tot i que insistia que l’anomenessin «regent»), va dur als escrivans de la governació la carta de resposta del xeic. En llegir el missatge amb la cal·ligrafia extremadament clara del xeic on acceptava la seva proposta (afegint que l’honraria la visita del Damat Doctor), el governador, que seia al despatx des de primera hora del matí, es va alegrar tant com si finalment hagués vençut la pesta.

Però el xeic havia imposat una condició: no volia que cap dels soldats de quarantena, que havien tractat amb gran irreverència el tresor dels Halifiye –el feltre i la llana sagrada («pristina» és la paraula que utilitzà)– trepitgessin mai més el tekke.

El governador va acceptar aquesta condició. Van discutir la qüestió amb el director de quarantenes Nikos i el Damat Doctor, que acabaven d’arribar.

–El xeic, en sentir-se proper a la mort, ha vist que rebutjar els doctors és una ximpleria –va comentar el governador.

–No tothom que es contagia amb el microbi de la pesta acaba morint! –va dir el doctor Nuri.

–Si no s’està morint, per què ens ha escrit una resposta?

–Benvolgut paixà, jo a les ciutats de províncies remotes he vist xeics de tota mena… xeics que volen obstaculitzar la feina dels administradors i governadors només per guanyar-se certa reputació entre la gent, xeics que exageren els seus dots i virtuts… Per demostrar als seus deixebles ignorants i pobres com d’importants i hàbils són, provoquen ells mateixos aquesta mena de conflictes amb els alts càrrecs, de tot en fan un drama, i després es delecten fent les paus amb gran cerimoniositat i reverències. Hi ha molts xeics, molts tekkes i tarikats, molta competència. Volen que el seu nom soni pels carrers, que sigui reconegut entre la gent.

Només a Arkaz hi havia vint-i-vuit tekkes. Per a una ciutat de vint-i-cinc mil persones, la meitat cristianes, podem dir que aquesta era una quantitat extraordinària. Com que en els primers anys posteriors a la conquesta otomana de l’illa, aquestes sectes havien sigut efectives en la islamització dels cristians, des d’Istanbul havien donat suport a pràcticament tots els tarikats de l’illa.

Ara a Minguer hi havia xeics de tota mena i amb vestimentes de tots colors: alguns eren erudits islàmics respectats, alguns estafadors descarats, alguns creients i bibliòfils, alguns extremament seriosos. Si un militar exitós natiu de Minguer assolia un alt càrrec a Istanbul, i es convertia en paixà o en visir, destinava gran part dels seus ingressos a promoure els tekkes de l’illa. (Per exemple, el minguerès Mahmut Paixà va finançar la construcció de la Nova Mesquita.) En altres ocasions, si un illenc prou arrelat emocionalment a l’illa que havia emigrat a Istanbul prosperava allà i feia una gran fortuna, potser decidia enviar al xeic d’un tekke que sentia particularment proper obsequis i or; o bé destinava els diners que havia guanyat amb un molí d’olives, un parell de poblets pesquers o els lloguers d’alguns locals a la ciutat a establir un nou tekke o a reconvertir un edifici antic en un dergah.49 Quan els otomans començaren a perdre territoris a Europa, els Balcans i el Mediterrani, les fonts d’ingressos provinents de fora de l’illa d’aquests tekkes també s’assecaren. Alguns van caure en la ruïna i aviat es van convertir en refugis per a indigents i sense sostre, fins i tot per a brètols i lladres, i haurien caigut en una situació encara més deplorable si el governador i el director de fundacions piadoses no haguessin intervingut per redreçar la situació.

Poc després d’asseure’s al tron, Abdülhamit, que seguia amb gran interès la situació dels dergahs i els tekkes de tots els racons de l’imperi com si fossin centres de poder polític, havia enviat un rellotge de paret de la marca Theta als mevlevís que s’havien establert a l’illa –eren el tekke més poderós, ric i prestigiós d’aquell moment–,50 però al cap d’uns mesos es va empipar molt amb els xeics d’aquest tarikat a Istanbul perquè mantenien bones relacions amb el reformista Mithat Paixà, i va intentar mitigar les seves angoixes donant suport a altres tarikats de l’illa –com els Kadiri o els Halifi.

Gràcies a aquest suport, ara el xeic dels Halifi comptava amb el poder i la reputació suficients per o bé aigualir els esforços de quarantena contra l’epidèmia o garantir el seu èxit. Abans d’anar a veure el xeic, el doctor Nuri es va reunir amb el governador paixà en el seu despatx. El major, que havia sortit del calabós molt segur de si mateix després de l’assalt a l’oficina de telègrafs i el seu breu empresonament, va proporcionar-li amb un sincer entusiasme informacions sobre aquest tekke que coneixia tan bé des que era petit. Va explicar durant una llarga estona al doctor Nuri com trenta anys abans s’havia assegut a la falda d’un dels vells xeics, i que fins i tot havia gosat estirar-li la barba blanca i frondosa.

En aquell moment al governador, que observava la ciutat des de la finestra, li van cridar l’atenció les fumarades negres que s’alçaven per sobre turons remots de la zona on estaven la Nova Mesquita i diversos tekkes, incloent-hi el de Bektaşi. Van córrer tots a la finestra per intentar entendre què passava. Uns minuts després un escrivà va informar-los que aquesta era la casa de Turunçlar que havien decidit cremar ahir després que s’hi haguessin trobat dos cadàvers fètids amagats. Però la fumarada era tal que semblava que s’estava cremant el barri sencer, i no només una petita casa de fusta. Les flames, que s’havien estès a gran velocitat, havien devorat la fusta seca, i en un moment donat havien crescut verticalment fins a extrems sorprenents, generant un fum negre que tothom interpretaria com un senyal de mal auguri.

Si bé s’havien acostumat a les fumarades blavoses que s’alçaven de tant en tant sobre les fosses d’incineració del turó, quan els mingueresos van veure l’ombra dels fums negres i les vivíssimes flames grogues i taronges, que aquest cop provenien de l’oest, van sentir que les coses no anaven gens bé. El governador, que no s’acabava de creure que una única casa pogués produir tant fum –fins al punt de tapar la llum del sol i enfosquir l’aire de la ciutat–, va tenir por que el foc s’hagués estès i va sortir alarmat del seu despatx a la terrassa. Estava segur que els vaixells de les grans potències que encerclaven l’illa també podrien albirar els fums des de la distància. El governador va sospirar pensant en la pena condescendent que sentiria el món sencer no només pels otomans, sinó per la pobra illa de Minguer –incapaç de respondre els telègrafs, incapaç de frenar l’epidèmia, incapaç d’apagar els seus focs.

Com a historiadors volem puntualitzar que aquests sentiments del governador Sami Paixà anaven ben encaminats: un periodista que estava a bord d’un dels vaixells cuirassats que participaven en el bloqueig, el francès Amiral Baudin, una setmana després publicaria al diari Le Petit Parisien un article on es mencionava que l’illa de Minguer no només estava acordonada i submergida en una epidèmia de pesta, sinó que també estava en flames, acompanyant el text amb una il·lustració romàntica i fantàstica.

El «regent» de barret cònic de feltre va rebre el doctor Nuri quan va arribar a l’entrada del tekke dels Halifiye i el va dur a un edifici de fusta de dos pisos situat a un costat del pati. No hi havia ningú al voltant, ni dervixos ni deixebles. Es va obrir la porta de fusta i a dins el doctor va entreveure un individu de grans dimensions i d’aspecte abstret. Tenia una mirada expectant, com si intentés recordar alguna cosa, però com que no era capaç de recordar-ho somreia de manera estranya. El Damat Doctor va donar per entès que aquest home era el xeic. Tenia el rostre pàl·lid i un aspecte fatigat, però a primera vista no va detectar-li cap bubó al coll.

–Tot i que desitjaria besar-li la seva mà sagrada, Excel·lentíssim senyor xeic, m’hi abstinc perquè vull respectar les regles de quarantena.

–I bé que fa! –va respondre el xeic–. Igual que l’il·lustríssim sultà Mahmut, el besavi de la seva Il·lustríssima esposa, jo també hi crec molt, en la quarantena. I la mera idea de transmetre-li la malaltia a algú, especialment a una persona de les seves característiques, un gendre imperial, em fa tremolar com una fulla. Il·lustríssim Damat, ara farà tres dies, jeia en aquesta habitació així com ara, vaig caure a terra i vaig perdre el coneixement. Jo estava la mar de content amb les coses que veia en el més enllà mentre estava inconscient, però els feligresos i els dervixos es van afanyar a despertar-me. Els va omplir de dolor la possibilitat que el seu xeic estigués malalt, i es va començar a escampar el rumor que havia contret la pesta. Vaig decidir no notificar-ho als metges. Però, tot i haver-me reclòs a la meva cel·la per bolcar-me a la contemplació durant deu dies, em va omplir el cor de joia saber que l’Excel·lentíssim governador paixà insistís a ser atès per vostè. He resat i he donat les gràcies al governador, al sultà, al Profeta (la pau sigui amb ell!) i a Al·là, el més elevat, el més gloriós. I m’ha enviat a la porta el doctor de quarantenes més reputat de l’Imperi otomà, que, a més, és musulmà. Únicament voldria plantejar-li una pregunta i una condició.

–Vostè dirà, Il·lustríssim senyor xeic.

–Què hem de pensar del fet que amb l’excusa de la quarantena s’hagi cremat com si fos un munt de llenya una casa veïna, situada només dos carrers més amunt del nostre tekke, unes hores abans que vostè em vingués a veure, i que les fumarades fossin tan negres que han arribat a enfosquir el sol?

–És una coincidència.

–No l’han cremada els mateixos soldats de quarantena que van venir aquí a ruixar-nos de llisol, encapçalats pel seu comandant amb rang de major? Si la intenció era donar-me el missatge «Tu també estàs empestat, a tu també et cremarem», només hauria calgut que els escrivans del governador paixà haguessin vingut a dir-m’ho.

–Déu no ho vulgui… el respecte sincer que sent el governador paixà per vostè és indiscutible.

–Si és així com diu, el que jo voldria, abans que m’examini, és explicar-li la història del nostre tekke, que té cent anys d’antiguitat, i demostrar-li per què aquesta maleïda plaga a nosaltres no ens afectarà mai, i per què no és necessari cremar-nos –va dir el xeic Hamdullah–. El meu avi, el xeic Nurullah Efendi, fundador del tekke de Halifiye a l’illa de Minguer, fou enviat aquí des d’Istanbul, des del tekke dels Kadiri del barri de Tophane –va començar a explicar amb gran determinació.

En realitat, els que havien invitat el seu avi a Minguer volien que esdevingués el xeic dels Kadiri (al barri de Kadirler), per expulsar aquells deixebles que contaminaven les ensenyances del tarikat incorporant-hi rituals Rifai (per exemple, clavar-se punxes i agulles al cos) que transgredien les normes dels tekkes a l’illa. Però quan els Rifai, que havien sigut engallardits pel governador de l’època, van negar-se a deixar de banda aquests rituals, el seu avi, amb el suport dels opositors mingueresos que l’havien convidat, decidí fundar un altre tarikat i el seu primer tekke al barri de Germe.

El xeic Hamdullah va relatar-ho tot amb gran detall: igual que el seu pare, ell havia crescut aquí, en aquest tekke, en aquests carrers. Més endavant havia estudiat a la madrassa del Mehmet Paixà a Istanbul, i bàsicament fou allà on va descobrir la seva passió per la poesia, la història i els afers religiosos. Però, tot i la insistència del seu pare (el xeic anterior) perquè tornés a l’illa, va decidir romandre a la capital una llarga temporada. A Istanbul es casà amb una noia d’una família pobra immigrant de Rumèlia, donà classes en una petita madrassa, publicà un llibre de poesia anomenat Aurora, i durant un temps treballà a les duanes de Karaköy. En una ocasió havia vist de lluny el sultà Abdülhamit en una pregària de divendres al palau de Yıldız. (Va resar llargament per la seva salut.) Disset anys abans va morir el seu pare i va tornar a Minguer per ocupar-se de la seva herència, i ja en la primera nit que va passar a l’illa va saber que es quedaria aquí per sempre. Va encarregar que li portessin els llibres i objectes d’Istanbul i es va bolcar en la veneració, la reclusió i les labors del tekke que havia heretat. El xeic va acabar fatigat de parlar amb tant d’entusiasme.

–Ara li ensenyarem a vostè els nostres tresors més ocults! –va dir.

El doctor Nuri va sortir al jardí enfosquit per l’ombra del fum seguint el xeic –que únicament podia caminar recolzant-se en un deixeble–. Mentre avançaven cap a l’edifici principal, el Doctor va notar que la totalitat dels integrants del tekke estaven observant-lo –des del deixeble més novell fins al dervix més vell–, amb el mateix escepticisme que dedicaven al fum de més amunt. El xeic va mostrar al Damat Doctor el dormitori que volien pintar de blau, situat a l’esquerra de l’habitació on conversaven i mantenien captiu l’insecte sagrat de Minguer d’una única ala. Aquell insecte no marxava encara que obrissis la porta de l’habitació, de la mateixa manera que els mingueresos estaven reclosos a l’illa. Tot seguit, van visitar la cambra de la penitència. El xeic va explicar-li que aquí un dervix, en l’última nit dels seus quaranta dies de reclusió, havia somiat amb un vaixell enfonsat al fons del mar, i que en completar aquest període de contemplació el vaixell apareixeria davant del Far Àrab per emportar-se’l a la Xina, i allà fundaria un nou tekke del tarikat dels Halifiye.

Va mostrar amb orgull el ceptre del seu avi, fet de fusta de datiler, «com el ceptre del nostre Il·lustríssim Profeta, la pau sigui amb ell», i el del seu pare, amb nacre incrustat al mànec i «tan sòlid com l’acer».

Mentre passaven per davant de les alcoves a les portes de les quals hi havia plantats dervixos joves com si fossin soldats fent guàrdia, alguns amb el cap destapat, d’altres de llavis roses, alguns de cara pàl·lida, alguns de mirades dures, d’altres de mirades tendres, el Doctor Nuri no va poder evitar calcular la gran rapidesa amb la qual es propagaria la pesta en aquest lloc.

Després d’haver passat per sota d’un noguer d’una enorme alçada, equivalent a la de quatre homes, van entrar a un edifici de fusta que feia olor de vernís i que semblava recentment construït. El xeic va obrir el cofre de fusta que romania en un racó i va mostrar-li barrets de color morat, verd i d’una tonalitat plumbosa als quals els xeics anteriors a ell s’hi havien referit com a «corones»; faldilles amb dissenys blaus i grocs anomenades «tennure»; pedres de «submissió» dutes del Mont Adak, al nord de l’illa, i tallades meticulosament pels deixebles i els dervixos, que les duien penjades al coll per mostrar la seva devoció. També hi havia el cinturó de dotze forats que cada xeic havia dut a la seva manera. Aquestes eren les «relíquies» sagrades del tarikat, i si l’immund llisol i el verí de la quarantena entressin en contacte amb elles, moririen. I amb elles moriria tothom, des del deixeble més novell fins al dervix més veterà.

En mostrar-li cadascun dels objectes, el xeic feia ús d’una manera de parlar exagerada i plena de dobles sentits, i com que resultava evident que realment no estava tan enfadat o trist com volia donar a entendre amb la seva gestualitat i les seves expressions, el doctor Nuri va començar a experimentar el mateix sentiment de culpabilitat i frustració en el qual se sumia quan parlava amb malalts de pobles ignorants que ni tan sols podien expressar amb paraules les seves molèsties.

En una altra habitació que estava plena de llibres i impregnada d’una forta aroma de flor de llimoner, el xeic va agafar una sèrie de volums, manuscrits, exegesis i pàgines velles esgrogueïdes, i va encetar directament el tema dient que havia començat a compondre uns versos espirituals amb els quals esperava trobar respostes a les preguntes més habituals sobre la pesta, així com comentar i explicar quina hauria de ser la reacció islàmica més apropiada per a la malaltia.

–En la qüestió de la pesta i les malalties contagioses, hi ha dues perspectives dins la tradició islàmica que fins avui es mantenen vehementment en desacord –va dir el xeic–. La primera postul·la la idea següent: «La pesta prové d’Al·là, i intentar negar-la, escapar-ne, és en va, així com és igual d’inútil, perillós i difícil intentar fugir del nostre destí». L’Il·lustríssim Mahoma, la pau sigui amb ell, va asseverar, com els hurufís, que «aquell que diu que la pesta és contagiosa no és millor que aquell que vol interpretar els senyals dels ocells, els mussols i les serps per trobar-hi alguna mena d’esperança». En aparèixer la pesta, el millor és dedicar-se a la reflexió, resignar-se, sense ser vist per ningú, i esperar amb paciència sense enverinar l’ànima. Els europeus, que malauradament no tenen ni idea del que parlen, anomenen a aquesta gent «fatalistes». La segona perspectiva, en canvi, accepta que la pesta és contagiosa. Si una persona, sigui musulmana o cristiana, desitja esquivar la mort, el que ha de fer és evitar llocs empestats i el contacte amb persones i ambients que podrien contagiar-lo. El hadit on el nostre senyor el Profeta, la pau sigui amb ell, digué «Del leprós n’heu de fugir com fugiríeu d’un lleó!» és un dels fonaments d’aquesta perspectiva. Però un cop tenim la pesta dins nostre, no serveix de res tancar la porta amb clau, escapar-ne. En aquest cas, no ens queda cap altra solució que refugiar-nos en Al·là.

Els escoltaven des del llindar de la porta unes sis o set persones. El Damat Doctor era conscient que tot el que es deia aquí acabaria circulant, independentment de si era cert o fals, entre els comerciants que tenien tendes als Mercats Vell i Nou, entre els cònsols, els escrivans i els periodistes, i en els informes que enviaven els espies a Istanbul.

–Senyor, observi l’interior d’aquesta habitació! –va dir el xeic, deixant entreoberta una porta.

El Damat Doctor va veure tres deixebles que treballaven sobre un taller de teixidura situat en un racó, envoltats de piles de productes tèxtils i madeixes de llana de diversos colors.

–Tal com era el desig del fundador del nostre tekke, el meu avi, el xeic Nurullah, nosaltres només duem pantalons, camises, mintans, hirkas, i taqiyahs de llana filats per nosaltres mateixos,51 i teles i lli que hem teixit personalment, que hem confeccionat seccionant i arranjant els materials seguint les ensenyances dels nostres ancestres, tintant-los amb pólvores procedents de la Xina, herbes minguereses i pigments de rubiàcia.

El doctor Nuri va fer una ullada a l’interior dels armaris que havia obert un jove que escoltava aquestes paraules i va veure teles de tots colors, piles de llana sense filar, coixins, mintans i camises. El xeic va continuar parlant, ara ja pràcticament sense alè.

–Digui’m vostè, senyor, en quina consciència sana podria cabre la decisió d’irrompre aquí, ruixar-ho tot d’aigua amb llisol i convertir en un munt de fang el nostre tresor de llana, l’herència més sagrada que ens han llegat els nostres ancestres?

El doctor Nuri va comprendre que aquesta pregunta era retòrica, que en realitat l’havia pronunciat dirigint-se als acòlits que escoltaven el seu xeic, qui tenia el costum d’alliçonar a tothom amb un to a mig camí entre la dolçor i la severitat.

–Aquesta infàmia del llisol ni tan sols va perpetrar-la Moscou durant la guerra del 93! –va continuar dient el xeic, deixant-se emportar per un enuig sincer.

De sobte es va doblegar sobre si mateix mentre exclamava «¡Déu meu!», i estava a punt de caure a terra quan dos deixebles van córrer a ajudar-lo. Els va apartar exclamant «no és res!» amb la seva veu típicament reprovadora, però al doctor Nuri no li va passar per alt que probablement estava molt acostumat a caminar recolzant-se en un o dos dervixos.

Quan van tornar al primer edifici, i mentre el Damat Doctor es preparava per dur a terme la revisió, el xeic va treure’s la sotana, la camisa i la roba interior sense que fos necessari insistir, i es va quedar assegut esperant.

–Abans de caure a terra va vomitar? O després?

–No, senyor.

–Ha tingut febre?

–No, senyor.

El doctor Nuri va extreure de la seva bossa la capseta de crema de la farmàcia d’Edhem Pertev que utilitzava per tractar bubons i va revisar la caixa metàl·lica on duia les xeringues. Va observar una petita ampolla verda per comprovar el bon estat de les pastilles d’opi morades del seu interior. Obrint i tancant els taps, va fer com si estigués inspeccionant dos tubs –un de tintura que havia comprat a la farmàcia Istikamet a Istanbul, i l’altre d’aspirines de Bayer, que havien sortit al mercat deu anys abans (les havia encarregat de França i les utilitzava únicament en casos en què fos absolutament necessari)–, i després de fregar lentament i amb cura els seus dits en trossos de cotó esterilitzats amb l’aigua de llisol concentrada, que guardava dins d’un flascó morat com si fos un elixir, es va acostar al xeic.

Va notar la seva incomoditat, probablement provocada pel fet d’haver de romandre estirat i despullat. Els braços nus, el pit estret i el coll delicat del xeic eren d’una blancor sorprenent, fins i tot podria dir-se que tenien un aspecte pueril.

El doctor Nuri va examinar-lo de cap a peus com si tractés un ancià que no era capaç de verbalitzar el seu calvari. En la seva llengua vibrant i rosa no hi havia la blancor típica dels empestats. Va pressionar amb una cullera la llengua del xeic, que no parava quieta, per observar les seves amígdales (com que la pesta per alguna raó atacava les amígdales, els doctors a vegades s’equivocaven i diagnosticaven els pacients amb diftèria). En els ulls no hi havia rastre de cap vermellor fora de l’habitual. Va prendre-li el pols dues vegades; era normal. No tenia febre, ni tampoc l’assetjaven tremolors o marejos. El Damat Doctor va escoltar curosament amb un estetoscopi el tors fatigat del xeic. El cor bategava de manera irregular; els pulmons estaven plens. Va notar com el metall de l’estetoscopi, la seva freda superfície, incomodava el xeic en entrar en contacte amb la seva pell blanca.

–Respiri més profundament!

Després d’examinar l’interior de les orelles peludes del xeic va intentar esbrinar si hi havia alguna durícia inusual o algun punt particularment dolorós pressionant lleugerament amb els dits sobre les glàndules del coll una llarga estona. Va seguir la revisió inspeccionant amb el mateix mètode les dues aixelles, i va concloure que tampoc allà hi havia res inflat o endurit. Finalment va palpar els engonals del xeic nu tocant-los delicadament, i va tornar a la seva bossa.

–No té res –va dir mentre es desinfectava les mans–. No està malalt.

–Allahüme inni es’eluke’l-af ve’l afiyete ve’l-ahire!52 –va deixar anar el xeic–. Notifiqui a tots els cònsols i a l’estimat governador paixà que encara conservo la meva salut i que el nostre tekke està completament net, per la gràcia de Déu. Els rumors de la meva malaltia els han fet circular aquells malànimes que volen que jo i el governador paixà entrem en lliça. Són ells qui desitgen la nostra desgràcia, qui volen que el tekke es posi en quarantena, que ens facin fora a tots d’aquí i que ens fiquin als patis d’aïllament del castell.

–El governador paixà mai voldria tal desgràcia per a vostè o el seu tekke.

–Això no ho posarem en dubte!

–Però hi ha individus que possibiliten les accions d’aquella gent que desitja la seva desgràcia. Els xeics dels tekkes més petits, els que distribueixen oracions falses, els que sacsegen papers beneïts en contra del jinn de la pesta… Aquests són els que perjudiquen la confiança en la quarantena, els que propicien que la gent no obeeixi les prohibicions.

–No tots els xeics escolten el que jo dic –va comentar el xeic Hamdullah–. Alguns ni tan sols els conec; de fet, la majoria ansien la meva perdició.

–Excel·lentíssim senyor xeic, la meva visita no és únicament de caràcter mèdic, també he vingut a veure’l com a ambaixador del nostre governador paixà. Ell desitja que vostè acudeixi a la seu de la governació i que es reuneixi amb el líder de la comunitat rum, el patriarca Konstantin Efendi, per dur a terme una proclama conjunta des del balcó per animar la gent a obeir la quarantena. El governador ha posat el Ramiz en llibertat…

–El patriarca Konstantin Efendi és també poeta, com jo –va dir el xeic–. Vaig prometre que li regalaria una còpia del meu llibre Aurora quan s’imprimís a Minguer. Serà un gran honor participar en aquest acte que tant desitja el governador paixà! Però amb una condició.

–Comunicaré al governador immediatament la seva condició, segur que l’accepta –va dir el doctor Nuri mentre recollia els seus estris.

–Aquest divendres qui donarà el sermó a la Nova Mesquita soc jo! Ja tinc el vistiplau d’Istanbul i el director de fundacions piadoses. Temo, però, que l’organització de quarantenes prohibeixi la pregària dient que la mesquita estarà massa plena de gent, i això trencaria el cor de tots els musulmans, agreujaria l’odi que senten de cara als administradors de la quarantena.

–Això és precisament el que més temem nosaltres… que vostè, Il·lustríssim senyor xeic, i els seus feligresos s’oposin a la quarantena.

–Excel·lentíssim Damat Doctor, sap vostè per què desitjo profundament que els seus esforços de quarantena tinguin èxit? –va dir el xeic Hamdullah arrufant les celles. S’havia vestit amb la roba interior, la camisa i la túnica, i s’havia col·locat al cap el taqiyah tan particular del tarikat.– Durant els últims quatre segles, els cristians d’Europa han pogut evitar les malalties gràcies a les mesures de quarantena; si els musulmans segueixen rebutjant la quarantena i es neguen a adoptar els mètodes mèdics més moderns, cada cop moriran més, esdevindran una minoria i es quedaran sols en aquest món.

46

Al governador el va omplir de joia que el xeic Hamdullah estigués disposat a sumar-se a la cerimònia en la qual els notables de les comunitats musulmana i cristiana s’adreçarien conjuntament a la gent des del balcó de la seu de la governació, i es va posar immediatament a programar l’acte, a arranjar els detalls i posar-se d’acord amb els diversos participants.

En aquestes negociacions el dervix del barret cònic de feltre representava el xeic. El governador paixà va dir en una ocasió que en els moments més tensos d’aquest estira-i-arronsa el Nimetullah Efendi demostrà ser «un diplomàtic fins i tot més manyós» que la majoria dels cònsols: era un «os dur de rosegar» precisament perquè era un «idealista consumat» –a diferència dels cònsols, que al final sempre es movien pels interessos econòmics.

Al mateix temps, el governador intentava desempallegar-se dels cònsols, que insistien en la reobertura de l’oficina de telègrafs, i també feia tot el possible per esbrinar si les grans potències tenien intencions de desembarcar tropes a l’illa amb el subterfugi de posar fi a l’epidèmia.

Com que la línia de telègraf estava «tallada», la potestat dels cònsols estava severament limitada. Cada dia que passava el governador veia més clarament que el tancament del servei de telegrafia era una gran oportunitat per implementar adequadament la quarantena i mantenir la ciutat sota disciplina. Després de l’assalt a l’oficina de correus, la gent tendia a obeir més els soldats de quarantena. Van fer callar tots aquells consentits que solien criticar qualsevol mesura nova, i ara es limitaven a esperar a veure què passaria.

El governador va aconseguir ultimar els detalls de la reunió i l’acte que es durien a terme el divendres 28 de juny, dos dies després, de manera que li resultés convenient a tots els convidats: després de la pregària de la tarda, que seria oficiada pel xeic, aquest convidaria els feligresos a acompanyar-lo a la plaça de la Província. Allà se sumaria al governador i als líders de les altres congregacions per pronunciar discursos des del balcó sobre la importància d’acatar la quarantena, fent una crida a la solidaritat i la cooperació entre els illencs. Tot seguit, es duria a terme una petita cerimònia a l’edifici de correus, i finalment es reobriria el servei de telegrafia.

Durant els cinc anys en què havia exercit de governador, el Sami Paixà mai no havia sortit al balcó per adreçar-se a la gent, tot i que en més d’una ocasió n’havia tingut ganes. Generalment a Abdülhamit no li agradava que els governadors intentessin ser el centre d’atenció, que causessin un gran impacte entre la gent. D’altra banda, també és cert que en els territoris otomans aquesta mena de costums no estaven gaire estesos. El governador va demanar al secretari de correspondències que anunciés l’acte a través de cartells, que serien impresos en les mateixes dimensions i amb la mateixa tipografia que els cartells de les mesures de quarantena. Xerrant fervorosament sobre els detalls de l’esdeveniment –on se situaria el públic, els cònsols, els periodistes i els fotògrafs a la plaça mentre ell parlava des del balcó, o quina distancia haurien de mantenir els uns respecte dels altres– va sortir entusiasmat a la terrassa del seu despatx.

En tornar a entrar, però, es va adonar que hi havia un nou telègraf damunt la taula. L’escrivà desxifrador havia desencriptat el missatge, i, en veure la gravetat del seu contingut, el va deixar immediatament a la vista del governador.

El paixà no va poder evitar constatar que el telègraf venia directe del Mabeyn. De sobte, el cor li bategava a cent per hora. Probablement eren males notícies. Seria millor no llegir-lo… Però la curiositat el va vèncer, i uns segons més tard estava assegut davant del text desxifrat.

Primer va llegir que havia sigut destituït del seu càrrec de governador de Minguer. Per un moment, se li va tallar la respiració. L’enviaven a la governació d’Alep. Va sentir que s’ofegava. Li donaven únicament deu dies per marxar de l’illa i acudir directament a la nova destinació, sense ni tan sols passar per Istanbul. Va rellegir el telègraf altra vegada, amb les mans tremoloses. Es donava a entendre que a Alep la situació era força complicada.

No va ser fins a la tercera lectura del telègraf que el governador va comprendre que aquesta designació a un altre indret de l’imperi era, ni més ni menys, un càstig. Se li notificava que el nou salari seria dos terços del que rebia actualment –i això que Alep era una província molt més poblada i molt més extensa (incloïa també les localitats d’Urfa i Maraş).

Què passaria amb la Marika? Encara que accedís a convertir-se a l’Islam i es casés amb ell, un fet que s’havia plantejat infinitat de vegades, això seria un escàndol diplomàtic, tenint en compte que els ambaixadors i els cònsols seguien difonent la idea que, tot i les reformes introduïdes pel Tanzimat, els paixàs otomans encara islamitzaven a la força les dones cristianes més eixerides de les províncies, encadenant-les als seus harems com a segones o terceres esposes. A més, la Marika es negaria a marxar a un indret tan remot i ple d’escorpins!

El Sami Paixà (ja no el podem anomenar governador) veia que, per molt que llegís i rellegís el telègraf, era incapaç d’acceptar aquesta nova realitat. Probablement Istanbul havia comès un error! A més, era impossible que arribés a Alep en tan poc temps! Aquesta era una prova clara que la reassignació (i la destitució) era una equivocació. O és que potser els que l’enviaven a Alep recalcant aquest marge de deu dies no eren conscients que ningú podia sortir de l’illa sense passar una quarantena de cinc dies? I què passaria amb la Marika…?

Malgrat tot, va intentar veure la part positiva d’aquella notícia: l’havien deposat del seu càrrec, però, com a mínim, n’hi havien assignat un de nou. Quan Abdülhamit s’emprenyava molt amb algun governador i es deixava consumir per la paranoia, l’acomiadava retirant-li el salari i el deixava abandonat una temporada perquè recapacités sobre els seus errors, com si volgués donar-li una lliçó, i no el reassignava a un altre càrrec fins al cap d’un temps. Però aquest no era el seu cas. Ni tan sols una figura tan despòtica com Abdülhamit l’havia tractat així –no s’havia vist amb cor de fer-ho–. En rebre el telègraf d’acomiadament, que tant havia temut des de feia anys, el Sami Paixà també va recordar com els membres de la Sublim Porta havien rigut sense pietat quan van sentir la història del pobre Mustafa Hayri Paixà, un alt càrrec que va patir un atac cardíac en ser destituït. Almenys la seva situació no era tan funesta.

Aviat va concloure que el millor seria acceptar la seva reassignació, però retardar el trasllat. Algun dia els d’Istanbul entendrien que en comptes de fugir havia seguit lluitant heroicament contra la pesta que assetjava l’illa, i el recompensarien amb una condecoració de l’Orde de Medjidie de primera categoria. Com que seguia la publicació Malûmat, que normalment arribava a bord del vaixell d’Istanbul i on s’anunciaven tots els nomenaments i les deposicions de l’imperi, i també diaris com Moniteur des consulats, sabia que les ordres de reassignació a vegades eren cancel·lades, que un miracle d’aquest tipus no era impossible. Aquesta mena d’anul·lacions eren factibles si la persona tenia relacions especials amb el Mabeyn i Abdülhamit, si comptava amb amics influents entre els alts càrrecs de la burocràcia otomana. No era insòlit que un buròcrata acceptés una nova posició de governador i quan arribava a la nova destinació es trobava amb la sorpresa que el governador anterior havia sigut reinstaurat i ni tan sols s’havia mogut del despatx. Potser ell també tindria aquesta sort i podria quedar-se a Minguer.

Durant una estona va fantasiejar amb la idea que el Damat Doctor Nuri enviés un telègraf a Abdülhamit, o com a mínim al Mabeyn, posant-lo sobre un pedestal. Però llegint les cartes de la Pakize Sultan queda clar que finalment el Sami Paixà fou incapaç d’empassar-se l’orgull i va abandonar qualsevol pla de recórrer al doctor Nuri.

Fou en aquell moment que va arribar a la conclusió que si durant uns dies actuava com si no hagués passat res, tot seguiria com fins ara. L’única persona de l’illa que sabia que l’havien deposat era l’escrivà de desencriptació. I aquest, si veia que el paixà es comportava amb total tranquil·litat, i no es mostrava gens afectat, podria pensar que potser la decisió havia sigut revocada per alguna raó. El millor seria, doncs, fer com si res, com a mínim fins divendres, és a dir durant dos dies. El Sami Paixà, però, va fer just el contrari del que havia decidit: va cridar ipso facto l’escrivà de desencriptació i li va explicar que el missatge que acabava de desxifrar era un secret d’estat, i que si el revelava a algú altre, seria vist com un traïdor envers la seva pàtria, i Istanbul li administraria el càstig màxim.

Aquell dia el Sami Paixà no va veure el doctor Nuri ni tampoc el major. Va rebutjar la visita del doctor Nikos, que havia acudit a la seva porta per discutir algunes qüestions, i es va tancar al despatx. Tenia por que si la gent el veia podrien intuir que havia sigut acomiadat. El Bahattin Paixà, el pare de la seva dona Esma, havia regalat al seu brillant gendre, com a obsequi de boda, un rellotge de butxaca que marcava l’hora per una banda a la turca, i per l’altra a la franca.53 En els moments en què se sentia sol i melancòlic, el Sami Paixà es col·locava aquest rellotge de fabricació belga sobre la palma de la mà i sentia que el món que tenia entre les mans era un lloc més tolerable. Però aquell dia, assegut al seu despatx, ni tan sols va poder reunir la força suficient per dur a terme aquest petit ritual.

Llegint el telègraf va saber que l’única persona amb qui podria sentir-se tranquil era la Marika. Els carrers foscos i fúnebres que observava des del faetó conduït silenciosament pel carreter Zekeriya li omplien tant de llàgrimes els ulls que va haver d’obligar-se a pensar que deixar-se emportar per la tristesa significaria acceptar la seva derrota, i es va intentar recompondre. Va baixar del carro i caminà amb solemnitat fins a la porta posterior de la Marika.

Un cop dins es va comportar amb la serenor, tenacitat i autorité (li agradava com sonava aquesta paraula en francès) de sempre. Que bonica que era, la Marika! I el més important: era una bona persona, una persona honesta. Per un moment, semblava que el paixà havia oblidat del tot el seu acomiadament.

La xerrameca veïnal del dia encara girava entorn la parella de cadàvers que havien sigut trobats abraçats i la fumarada negra que havia cobert el cel quan s’estava cremant la casa.

–Tanta quantitat de fum negre significa que allà hi havia més de dos morts –va dir la Marika.

–Bajanades que s’inventa la gent.

–El greix dels cossos dels morts genera aquest tipus de fumarades negríssimes.

–Una persona com tu no és digna de parlar d’aquest tipus de barbaritats… m’entristeix fins al moll de l’os sentir-te dir tals coses –va reconèixer el paixà.

En veure que aquests comentaris havien desmoralitzat la Marika, per tal de suavitzar l’ambient va parlar d’una anècdota curiosa que havia llegit en un article traduït de la revista Servet-i Fünun un any abans, i que li havia vingut a la ment en aquell instant gairebé per art de màgia.

–En algunes religions asiàtiques analitzen el color i la consistència del fum generat pels cadàvers cremats, i fan càbales sobre el nivell d’innocència o pecat del mort, és a dir, determinarien si era un sant o un diable.

–Vostè ho sap tot, estimat paixà.

–Però el que tu saps sempre és més important. Explica!

–El Ramiz és a la ciutat, paixà. Segur que això també ha arribat a les seves orelles: ha jurat venjar-se dels que van arrencar-li la Zeynep de les mans. Sembla que encara n’està enamoradíssim! Va dur a terme aquest jurament al tekke dels Rifai, en la presència del xeic Rifki Melul, en comptes de fer-ho davant del seu germanastre.

–És curiós, sembla que el tekke dels Rifai ha tornat a guanyar terreny durant el transcurs de la pesta… Però no tenim cap prova que confirmi una trobada com la que dius.

–Segons diuen, els veïns que no porten a sobre els papers de color rosa beneïts per protegir-se de la pesta que distribueix el xeic guenyo Sevket, del tekke dels Zaim, no poden entrar al barri de Çite. Sembla que hi ha una colla de mossos, la majoria refugiats de Creta, que aturen la gent i els demanen el paper, i si no el tenen, els barren el pas.

–No és impensable, certament! –va exclamar el Sami Paixà–. Però una cosa així només podria passar si nosaltres no tinguéssim contingents desplegats en aquells barris. Ens hem topat amb un parell de casos menors similars al que dius, però no és cert que hagi degenerat fins al punt que menciones. Els meus espies i policies no permetrien aquests tipus de bandolerisme.

–Estimat paixà, prego que no s’enfadi amb mi per explicar-li aquests rumors. No me’ls he inventat jo, i la majoria no me’ls crec.

–Però de tant en tant n’hi ha alguns que sí que te’ls creus!

–Si és el cas, ho confesso de seguida… També n’hi ha que se’ls creu, encara que no ho vulgui admetre. S’avergonyeix de creure-hi. De fet, puc detectar a partir de la seva expressió quins li semblen més possibles i quins considera totalment absurds. A les cales de més amunt de Talla s’ha reprès el tràfic de persones cap a Creta.

–Sí, això sí que m’ho crec. El que em pregunto és com són capaços d’esquivar els cuirassats…

–Hi ha gent que diu que el xeic Hamdullah no acudirà a l’acte de la seu de la governació aquest divendres, estimat paixà.

–I això per què!?

–Tothom va dient que el xeic té la pesta i que el Damat Doctor Paixà el va anar a visitar.

–Doncs que ho diguin…!

–I també corre el rumor que el xeic Hamdullah es va embravir i va exclamar «A mi la pesta no m’afectarà mai!» quan el Damat Doctor va trucar a la porta del tekke. Aquesta història és especialment popular entre els nens, però en el fons tothom se la creu. La canalla també està entusiasmada amb el major i l’assalt a l’oficina de telègrafs.

–Saps per què corren tantes xafarderies, Marika? Perquè els rums no coneixen els musulmans, i els musulmans tampoc no coneixen els rums. Ni tan sols saben què fan uns i altres a l’església i a la mesquita, ni tampoc els interessa. Si algun dia volem arribar a ser una nació, caldrà que posem fi a la circulació de rumors absurds.

–I també hi ha les visites del Damat Doctor als herboristes. Els tenders li tenen por. Temen que tard o d’hora seran entregats al director del servei d’intel·ligència i els passaran per la falanga a la masmorra, com van fer amb els soldats de la cuina; o que l’estat els denunciarà perquè venen verí.

Però el Sami Paixà no podia deixar de rumiar sobre el rumor que més l’havia trasbalsat, la presumpta declaració del xeic Hamdullah: «A mi la pesta no m’afectarà mai!». La informació sobre el suposat emmalaltiment del xeic l’havia sentida per primer cop de la boca del cònsol George, i l’havia cregut immediatament. Ara pensava que potser era una trampa, i que hi havia caigut de ple. L’amoïnava la idea que potser el doctor Nuri també l’havia enganyat participant activament en aquest complot. Però potser si aconseguia venjar-se de la vil jugada del xeic Hamdullah i el cònsol George, Istanbul revocaria la seva destitució!

–Marika, vull animar-me una mica. Ja n’he tingut prou, per avui. No parlem més de la pesta.

–Com vostè vulgui, estimat paixà, però és del que tothom parla.

–Al final la maleïda pesta desapareixerà… Després que hagi passat aquesta calamitat, vull plantar arbres pels nostres bells mingueresos per tot arreu, especialment palmeres, pins i acàcies. Encara que no arribi una subvenció d’Istanbul per construir un gran moll, vull dur a terme les reformes necessàries perquè els vaixells de vapor amb passatgers puguin acostar-se al port amb seguretat. Demanarem diners als rums, i també als musulmans, i ho aconseguirem. Si poguéssim convèncer primer els Theodoropoulos i els Mavroyenis perquè ens ajudessin econòmicament, els Kumascizade d’Esmirna i els descendents del Tevfik Paixà també s’hi apuntarien.

–Estimat paixà, vostè és qui més estima aquesta illa – va dir la Marika–. És una llàstima que tothom li carregui les culpes.

Quina persona tan honesta i bona, la Marika! El paixà era totalment incapaç d’imaginar-se la vida sense ella. De fet, el rostre comprensiu i compassiu de la dona era el mirall de la seva ànima: estimava tant aquesta dona intel·ligent perquè sempre anava amb el cor a la mà. El paixà a vegades li agradava viure la fantasia que era musulmana, i li ho deia mig fent broma, i ella també li seguia el joc, imitant una concubina de l’harem, cosa que divertia tant com estimulava el paixà, captivat per aquell cos preciós i aquells pits enormes.

El Sami Paixà es va deixar emportar per la impaciència que suposava el fet de saber que només podria fugir de la soledat i la dolorosa impotència que l’afligien fent l’amor amb la Marika. En realitat, aquesta impaciència per consumar era el que menys li agradava a ella. Però aquell vespre el paixà no es veia amb forces de seguir xerrant més estona sobre els problemes administratius de la província.

Finalment, després d’un llarg silenci, la Marika va copsar les ànsies del paixà, i va dirigir-se al llit amb un somriure. Mentre feien l’amor els sentiments del governador van oscil·lar entre l’admiració i la gratitud, però també donava via lliure a la seva bèstia interior. Era com si s’hagués emborratxat sense beure alcohol. Va endur-se a la boca el mugró del pit dret de la Marika. Que en aquell moment la dona acariciés amb molt d’amor i cura la testa i els cabells dispersos del paixà va recordar-li la seva mare, la seva infància. També li agradava molt que ella fregués els seus pits dolços per la barba frondosa. Van fer l’amor una llarga estona; el paixà va quedar amarat de suor i no va ser fins llavors que va detectar la presència d’un mosquit que rondava la seva esquena.

–Avui a vostè li ha passat alguna cosa, encara que prefereixo no preguntar –va dir la Marika al cap d’una estona–. Però sí que hi ha una cosa que li voldria dir.

–Digue’m.

–Avui al pati posterior han trobat una carronya de rata fresca, sagnant –va dir la Marika–. I ahir a la nit les pèrfides bèsties feien enrenou sota el llit.

–Que Déu les maleeixi! –va exclamar el paixà.

Es va quedar fent guàrdia a l’habitació de la Marika fins que va sortir el sol. Alternant entre el llit i la butaca, i quedant-se endormiscat a estones, va combatre les rates, evitant que els ataquessin. Quan al matí va tornar a la seu de la governació va enviar dos funcionaris municipals a casa de la dona per instal·lar rateres i desplegar verins d’arsènic per terra. Tanmateix, la idea de sotmetre la Marika a la quarantena, d’aïllar-se ell mateix, o com a mínim de demanar que els examinessin, ni tan sols li va passar pel cap.

47

Aquella setmana van morir una mitjana diària de vint a vint-i-cinc persones, i tothom suposava, amb un pessimisme raonable, que la xifra real era fins i tot més elevada. Algunes famílies amagaven els difunts a les seves cases perquè no vinguessin els soldats de quarantena. Hi havia persones que si després es trobaven un bubó al coll però aquest era pràcticament imperceptible s’enganyaven a si mateixes, convencent-se que el difunt de la casa –pares, mares, avis– no havia mort de pesta, sinó d’alguna altra cosa. Els que vivien en aquestes cases contagiaven la malaltia a veïns del seu barri, ocasionant dues o tres morts més que es podrien haver evitat.

Després de la nit que havia passat a casa de la Marika sense aclucar els ulls, però feliç d’haver-la protegit, aquell matí el Sami Paixà es va assabentar que el Sühandan havia fet escala a Esmirna per carregar tendes de campanya i medicines i havia salpat en direcció a l’illa. En els telègrafs enviats al director de quarantenes es comunicava que a bord del vaixell hi havia soldats, voluntaris i tota mena de material que havia estat catalogat amb la meticulositat pròpia dels buròcrates otomans. Al final del telègraf el Sami Paixà va llegir una cosa que va destruir totes les seves esperances: també hi havia a bord el nou governador que havien assignat per substituir-lo. I, per acabar-ho d’adobar, era l’Ibrahim Hakkı Paixà. El Sami Paixà el coneixia des de feia força temps i s’hi havia fet amic, tot i que el considerava un home bàsic i ximple. El va conèixer quan treballaven d’escrivans a l’oficina imperial de traducció. Aquest individu es passava dia i nit fent la pilota a l’Abdurrahman Fevzi Paixà, el seu superior. Si no ho recordava malament, el seu rang militar no era superior al d’un brigadier. De ser el cas, com diantre podria donar-li ordres al nou comandant de la guarnició? Una cosa sí que estava clara: al Mabeyn i a la Sublim Porta ja no hi quedava ningú amb les neurones necessàries per prendre’s seriosament aquests detalls importants vinculats al rang i la posició. O potser precisament el que volien era tocar-li els nassos!

Recorrent a l’hemisferi més pragmàtic i lògic del seu cervell, deixant de banda les aprensions i la fúria fruit de les emocions, el Sami Paixà va refer els seus plans, tenint en compte que ara ja seria impossible amagar el fet que l’havien destituït, i que era improbable que aquesta decisió fos anul·lada.

–Malauradament alguns secretaris del Mabeyn creuen que no he estat a l’altura en la nostra lluita contra la pesta, i m’han reassignat a Alep! –va dir el Sami Paixà (tot i que tothom era perfectament conscient que qui assignava i deposava personalment els governadors era el mateix Abdülhamit), després de marcar en el mapa els morts amb punts verds, com feien cada matí en l’habitació d’epidemiologia–. Però aquesta decisió serà anul·lada. I encara que no ho sigui, fins que el nou governador no ocupi oficialment el seu càrrec jo seguiré dedicant-me a les meves responsabilitats amb la mateixa cura de sempre, i divendres faré un discurs a la plaça de la Província. No oblidin que abans que els passatgers del vaixell d’ajuda puguin trepitjar Minguer han de passar cinc dies en quarantena.

–Els passatgers dels vaixells que arriben del nord i l’oest no els posem en quarantena –va dir el doctor Nikos.

Ho havia dit innocentment, el doctor Nikos? O és que potser volia donar a entendre que ja no acataria les ordres del paixà? El director de quarantenes havia rebut la notícia de l’acomiadament del Sami Paixà sense mostrar cap mena d’emoció.

–Aquests nous doctors i el nou governador no tenen idea de res, no saben el que passa realment aquí, no coneixen la gent de l’illa… Esguerraran tots els nostres esforços de quarantena, i imposaran mesures i mètodes completament diferents –va dir el Sami Paixà–. I tard o d’hora es demostrarà que aquestes noves mesures no serviran de res. Moriran centenars de persones en va.

–Si és el cas, els cinc dies de quarantena ens proporcionaran el temps necessari per preparar-nos, per readaptar-nos a les noves mesures de quarantena que exigeix Sa Majestat! –va dir el doctor Nuri.

Tots els historiadors recalquen com d’important va ser el suport mostrat pel Damat Doctor al Sami Paixà, el fet que estigués d’acord amb la idea que els passatgers del Sühandan haurien de passar cinc dies en quarantena. I és que aquest consens modificaria el destí de l’illa. Segons alguns, el perquè d’aquest interès a secundar l’exgovernador radica en les especulacions de la Pakize Sultan, que desconfiava del vaixell «d’ajuda» enviat per Abdülhamit a causa de l’odi que sentia de cara al seu oncle, una aprensió que potser va influir en el doctor Nuri. Aquells més llegits en història de la medicina, però, donen la raó al Damat Doctor, al·legant que va prendre la decisió correcta pel que fa a la quarantena.

Després que s’anunciés oficialment la quarantena, tots els viatgers de vaixells que duien bandera groga (és a dir, procedents de ports contagiats) i que arribaven a l’illa eren posats en quarantena durant cinc dies, tinguessin febre o no, en el petit illot rocós de Kızkulesi, situat davant del port. Aquells dies no arribava pràcticament cap vaixell a l’illa procedent del sud, de la línia d’Alexandria. Els que esperaven a Kızkulesi romanien aïllats allà perquè volien pujar a vaixells que salpaven de l’illa. Cada matí i cada vespre sortia i tornava una barca del port a Kızkulesi –carregada de policies, doctors i funcionaris que transportaven i vigilaven els individus que estaven sent aïllats.

El Sami Paixà havia decidit que Kızkulesi era el lloc perfecte per mantenir supervisats i allunyats d’Arkaz les persones que baixarien del vaixell d’ajuda Sühandan. Va cridar el capitost de barquers Seyit, a qui s’havia encarregat anar a rebre el vaixell, i li va explicar amb tota mena de detalls com es duria a terme la recepció.

El vaixell d’ajuda Sühandan arribava amb sis hores de demora. Hi ha historiadors propensos a la paranoia que fins i tot han arribat a asseverar –de manera implícita o fins i tot explícita– que aquest retard era producte d’una conspiració internacional. Quan, en realitat, el vetust vaixell s’havia vist forçat a reduir la velocitat perquè s’havia topat amb una tempesta a prop de Rodes i un dels seus vells motors, incapaç d’aguantar tanta agitació, s’havia avariat. Quan el vaixell va ser vist des dels barris situats sobre els turons, com Kofunya o els Turunçlar Alts, molta gent va baixar al port per esperar expectants la seva arribada. Una hora després per tota la dàrsena i especialment pels voltants del pont de Hamidiye, l’hotel Majestic i l’edifici de duanes s’havia acumulat una multitud avalotada. Alguns ancians dels barris de Vavla i Turunçlar estaven contents perquè el sultà finalment havia fet arribar ajuda des d’Istanbul. Però aquest eren el tipus de veïns ingenus que cridarien «Llarga vida al sultà!» passés el que els passés. Tanmateix, la majoria de la gent no havia dipositat excessives esperances en aquest vaixell d’ajuda, de la mateixa manera que tampoc les dipositaven en la quarantena, perquè veien que tot plegat era una mostra de la incompetència, la indiferència i la despreocupació exhibides per Istanbul. Alguns dels ciutadans més empipats no havien baixat a la dàrsena per celebrar l’arribada del vaixell o per intentar recuperar l’esperança de vèncer la pesta, sinó al contrari, per armar escàndol escridassant «Ja era hora, on estàveu?!». El Sami Paixà havia enviat la totalitat dels policies i guàrdies municipals a la dàrsena. I seguint l’ordre del major, setze soldats de quarantena comandats pel Hamdi Baba eren al moll on atracaven els barquers.

Un cop s’havia apropat al Far Àrab, el vaixell d’ajuda Sühandan va fer sonar el seu xiulet com solien fer en els vells temps –aquells temps tan feliços– els vaixells programats quan s’acostaven a l’illa. Aquell soroll finet i trist va ressonar dues vegades per les muntanyes escarpades dels voltants de la capital. El Seyit, el capitost dels barquers musulmans, que havia sigut informat pel governador sobre què calia fer i esperava el senyal de l’edifici de duanes, va posar-se en moviment cap al vaixell. A bord d’aquesta barca, que avançava pel mar acostant-se al Sühandan balancejant-se sobre les onades i sota els ulls atents de la gent que rondava per la dàrsena, hi havia el director de quarantenes Nikos, el jove doctor Filipu, quatre soldats de quarantena i alguns bombers amb els dipòsits carregats de llisol.

Quan el mariner Leonardo, l’italià que comandava el Sühandan, va veure els funcionaris que arribaven en barca, no va oferir cap mena de resistència, tot i que la seva nau no duia bandera groga perquè venia dels ports d’Istanbul i Esmirna, que no estaven infectats. Estava al corrent de les dimensions esfereïdores que havia pres l’epidèmia a l’illa, i sabia que cada dia morien més de vint persones. Va donar permís als doctors i els equips de desinfecció per abordar el vaixell.

Però al nou governador Ibrahim Hakkı Paixà això no li va fer gens de gràcia. Va parlar amb el director de quarantenes, el doctor Nikos, que s’havia acostat fins a la seva cabina, i li va dir que «per descomptat que seria lleig que rebutgéssim la desinfectació, tenint en compte que el mateix kàiser Guillem va haver de passar per una situació com aquesta! Després va afegir, però, que el desig exprés de Sa Majestat era que ell ocupés el càrrec de governador al més aviat possible, i que endarrerir-ho amb l’excusa de la quarantena no seria ben vist a Istanbul. (El sultà sempre insistia a entrevistar-se personalment amb els nous governadors i ambaixadors abans que marxessin als llocs designats.) Els que havien abordat el vaixell aviat van comprendre que el nou governador havia arribat a l’illa. En aquesta situació, la forma de procedir més apropiada seria acceptar la legitimitat del nou governador, acatar les seves decisions i obeir el que deia, encara que primer fos enviat a Kızkulesi a complir la quarantena. Però no va ser el cas.

Mentre els funcionaris pujaven al vaixell, els ciutadans que observaven l’escena des de la dàrsena van tenir la sensació que a bord es vivia alguna mena de rebombori, que havia esclatat una discussió. El nou governador Ibrahim Hakkı es negava a sortir de la seva cabina, no volia que el posessin en quarantena –i no li faltava raó–. En les últimes ordres que havia rebut d’Istanbul l’informaven d’una avaria a l’oficina de telègrafs de l’illa i l’advertien de la possible incompetència del Sami Paixà, però no sospitava que, en realitat, «s’estava tramant alguna cosa més gran» –en paraules dels historiadors més aficionats a les conspiracions–. En aquell moment, els bombers equipats amb llisol havien pujat al vaixell i estaven en procés de desinfectar-ho tot. La coberta estava airejada perquè feia vent, però hi havia molts punts interiors que calia fumigar bé –dins de les cabines i darrere de les portes fermades del vaixell, entre d’altres.

Mentrestant, el director de quarantena Nikos, que examinava els passatgers del Sühandan, va diagnosticar amb pesta un dels mossos voluntaris. Però, de fet, el que tenia el Yani Hacipetru –un estudiant de primer any en la Facultat de Medicina que s’havia apuntat a l’expedició com a voluntari perquè el seu avi era minguerès– era diftèria, i no pesta, com es revelaria més endavant. Però, així com la malaltia podia vèncer-se tot i que aparegués un bubó a la zona del perineu i la persona no tingués febre, també hi havia casos de malalts que tot i no tenir bubons entre les cames o sota les aixelles podien caure enfebrats i morir en qüestió d’un parell de dies. Aquest «diagnòstic» de pesta, és a dir, el fet que el mosso fos declarat malalt, va esdevenir una segona justificació per sotmetre els passatgers del Sühandan a una quarantena obligatòria de cinc dies.

El nou governador no va voler plantar cara als soldats que van deixar la seva cabina impregnada de llisol, ni tampoc al director de quarantenes Nikos. En el seu volum de memòries, De les illes al país, el seu ajudant Hadi, que rememoraria els esdeveniments amb una franquesa extraordinària, confessa que en l’únic en què pensava l’Ibrahim Hakkı Paixà enmig d’aquest caos i trasbalsament generat per la desinfectació era a descarregar la maleta i els baguls a la barca i abandonar el vaixell com més aviat millor. De fet, un telègraf del Mabeyn l’havia informat erròniament que l’antic governador Sami Paixà havia marxat de l’illa i estava de camí a Alep.

És així com els passatgers –els joves voluntaris, tres doctors rums d’arrels minguereses, dos doctors musulmans joves que acabaven de graduar-se i havien sigut enviats a l’illa pel Ministeri de Salut, i un grapat de persones addicionals, curiosos a la recerca d’aventures– van baixar per la passarel·la a l’embarcació del Seyit, que s’anava balancejant damunt de les onades. Els voluntaris, que durant el viatge havien estat petant la xerrada i fent bromes com si anessin de vacances (i no a combatre una horrible epidèmia de pesta), en veure la serietat dels soldats de quarantena i sentir la intensa olor del llisol, es van quedar muts i intimidats. (Dos dels tres doctors rum d’origen minguerès i un dels dos doctors musulmans moririen durant l’epidèmia en qüestió d’un mes.)

Després de comprovar que havien agafat totes les seves pertinences, el nou governador també va baixar a la barca. Però quan els remers del capitost Seyit van dirigir-se no cap al port, sinó en direcció contrària, cap a l’illot de Kızkulesi, l’Ibrahim Hakkı Paixà va posar-se dempeus i va queixar-se de nou. D’acord, era obligatori posar en quarantena els passatgers del vaixell d’ajuda, però no els podien aïllar al port, al costat de l’edifici de duanes, o en algun punt de la ciutat? El director de quarantenes Nikos Bey va esparverar-lo recordant que Arkaz havia esdevingut un lloc molt perillós. Alguns han escrit que el nou governador havia consentit a pujar a la barca perquè creia que el durien a la ciutat, i que si hagués sabut que en un moment històric com aquest el deixarien tirat a Kızkulesi hauria exigit comunicar-se amb Istanbul per via telegràfica. També n’hi ha que rere aquest esdeveniment volen veure una mà oculta – com si tot plegat formés part d’una confabulació dels europeus, i en particular dels britànics, o fins i tot dels grecs–. D’altra banda, potser no els falta raó a aquells que asseguren que l’Ibrahim Hakkı Paixà, que molts anys ençà havia exercit de governador de la comarca de Zardost, una ciutat ubicada a l’altre extrem de l’illa, tenia una gran por de la pesta.

És difícil dir fins a quin punt ens són útils aquesta mena d’hipòtesis, fins a quin punt ens ajuden a comprendre millor els fets que es van viure aquell dia. Una cosa de la qual podem estar segurs, però, és que molts illencs tenien les seves expectatives posades (encara que no tinguessin intenció d’acudir-hi en persona) en el sermó de divendres del xeic Hamdullah i l’acte que es duria a terme just després al balcó de la seu de la governació.

48

Des de feia segles a Minguer, els sermons de les pregàries de divendres a la mesquita de Saim Paixà el Devot i la mesquita de Mehmet Paixà el Cec els impartien imams que Istanbul havia autoritzat per pujar al minbar i adreçar-se als feligresos. Però també existia la tradició que en situacions especials i històricament importants els xeics dels tekkes dels grans tarikats oficiessin la pregària a la Nova Mesquita, i era típic que en els temps més difícils la mesquita s’omplís a vessar de gent que volia escoltar les paraules d’aquests famosos xeics. Alguns d’ells, que recitaven en àrab oracions de les escriptures sagrades i les explicaven utilitzant el llenguatge quotidià dels ciutadans, eren tan destres a l’hora de narrar històries i pontificar, d’emocionar els creients i fer-los plorar, que havien sigut convidats a Istanbul per impartir sermons a les mesquites més grans i importants de la capital –raó per la qual figuren entre els mingueresos més cèlebres de la història.

El xeic Hamdullah tan sols havia recitat dos sermons a les mesquites d’Arkaz, i ja en feia uns quants anys. En aquelles ocasions havia tractat temes relativament convencionals com la fe, la transcendència de l’ànima i els paranys del dimoni. I no havia fet menció a la situació de l’illa. És a dir, que els darrers sermons havien sigut bàsicament de caràcter escolàstic, sense cap rastre dels temors i els problemes quotidians dels musulmans, i per això no havien arrelat massa entre la gent. Havien passat dotze anys des de llavors. Tot i que la seva reputació a l’illa havia anat creixent, el xeic no havia impartit cap altre sermó perquè no tenia ganes d’involucrar-se en qüestions de púlpits, imams i pregàries de divendres que havien de ser aprovades per Istanbul i el Ministeri de Fundacions Piadoses. És per això que el sermó que es disposava a impartir sobre la pesta era tot un esdeveniment no només per als musulmans practicants, sinó també per als cònsols i els líders de les congregacions cristianes.

El Sami Paixà havia decidit mantenir vigilat el xeic des de lluny. Temia que potser després del sermó buscaria alguna excusa per no acudir a l’acte de la seu de la governació, una absència que finalment acabaria convertint-lo en una figura hostil a la quarantena, esguerrant tot el que havien planejat.

Però el personatge més resolut i rabiós d’aquell dijous va ser el Ramiz. Després de ser posat en llibertat gràcies al telègraf provinent d’Istanbul, s’havia refugiat al nord, als pobles de Çifteler i Nebiler. No explicarem, per no allargar-nos més, les seves tribulacions en aquells indrets –com ara que va plantar cara als ciutadans d’Arkaz que escapaven de la pesta i va amenaçar el fill gran del farmacèutic Nikiforo–. Però a la Marika no li faltava raó quan va advertir el Sami Paixà: una setmana abans, el Ramiz, acompanyat d’un grup de set vilatans dels pobles de Çifteler i Nebiler – és a dir, d’una banda novament reconstituïda– s’havia infiltrat a Arkaz. Els seus homes duien fusells de caça i ganivets (per matar rates, presumptament). El Ramiz havia començat a difondre una sèrie de rumors: quan el nou governador ocupés el seu càrrec i passés a dirigir la guarnició i la divisió àrab allà estacionada, els vaixells de les grans potències recollirien l’àncora i marxarien.

En aquells dies, la majoria dels cadàvers s’enterraven sense taüt perquè ja no en quedaven. Després que el Mecid i el Hadid deixessin la tasca d’amortallar aquells difunts que ningú reclamava perquè tota la família havia mort o fugit, aquesta qüestió havia esdevingut un problema greu perquè la majoria de persones que s’havien contractat per dur a terme la feina –immigrants cretencs i camperols emprenyats– havien acabat desertant. I com que cada cop acudien menys funcionaris als seus llocs de treball perquè tenien por de la pesta, al Sami Paixà li resultava més difícil rastrejar els passos del Ramiz i els seus homes a la ciutat.

La nit d’aquell dijous el Ramiz i els seus homes van dirigir-se sigilosament a l’illot de Kızkulesi amb la barca del Lazar Efendi, el barquer sota el patronatge del cònsol francès Andon Hampuri. Comptant el Ramiz, a qui se li havien sumat tres persones a Arkaz, hi havia deu homes armats. Quan ell i els seus esbirros van arribar a l’atrotinat moll de fusta de Kızkulesi, els van atacar dos gossos colèrics, que semblaven els principals encarregats de vigilar l’illot rocós, fins que finalment van aparèixer un parell de guàrdies. El Ramiz i companyia els van convèncer, mostrant-los els fusells, que venien enviats pel Doctor Nikos i el Sami Paixà perquè hi havia la possibilitat que vinguessin bandes a segrestar el nou governador aquella nit, i poc després van confiscar-los les armes i van lligar-los les mans.

Al Ramiz li va costar més convèncer el nou governador Ibrahim Hakkı Paixà. Tal com relataria el seu ajudant Hadi anys més tard a les seves memòries, fent gala d’un llenguatge deliciós, el nou governador va comportar-se com si fos un príncep hereu que s’amagava dins del seu harem intimidat pels colpistes intrèpids que venien a asseure’l al tron (Murat V, que no tenia notícia del cop que faria abdicar Abdülaziz, també havia experimentat aquesta mateixa por quan els colpistes van venir a buscar-lo.) Durant una llarga estona, l’Ibrahim Hakkı Paixà va negar-se a obrir al Ramiz la porta de l’habitació de l’edifici de quarantena on s’allotjava. Com que li semblava un error gravíssim que l’haguessin traslladat a Kızkulesi amb l’excusa de la quarantena, del tot aïllat, sospitava de tot i tothom, i tenia la sensació que era víctima d’una conspiració estrambòtica. Va treure de la bossa la seva petita pistola Nagant i la va carregar de bales.

Però passada la mitjanit el nou governador, en arribar a la conclusió que el Ramiz i la seva banda havien capturat Kızkulesi, que ningú vindria a rescatar-lo, i que, per tant, en certa manera havia esdevingut el seu presoner, va sortir de la seva habitació brandint la pistola Nagant. El Ramiz va declarar que ell era el veritable governador de l’illa i que tenia més dret que ningú a dur una arma, va jurar-li lleialtat amb un entusiasme colpidor, el va agafar del braç i el va acompanyar fins al gran saló de l’edifici de quarantena de Kızkulesi. Seguint les ordres del Ramiz, es van dirigir a una gran habitació no només el nou governador, sinó també el seu assistent Hadi Bey, que venia amb ell des d’Istanbul, i el seu secretari, i també els voluntaris i la tripulació del vaixell. Als voluntaris, consumits per la impaciència, els tocava especialment la moral la barrabassada d’haver-los ficat en quarantena en aquest illot inhòspit després del viatge des d’Istanbul, tenint en compte que se suposava que venien a combatre l’epidèmia, i just quan començaven a pensar que els havien vingut a rescatar de Kızkulesi en la foscor de la nit per dur-los a la ciutat juntament amb la resta de passatgers del vaixell, el Ramiz, després d’haver ordenat que s’il·luminés la cambra amb llums de gas perquè tothom es veiés perfectament, va inclinar-se davant el nou governador Ibrahim Hakkı Paixà i li va besar la mà com si jurés fidelitat a un nou sultà que havia accedit al tron precipitadament. Va dir que tal com havia ordenat Sa Majestat el sultà, ell i els seus homes reconeixien l’Ibrahim Hakkı Paixà com el nou governador de Minguer, i que l’endemà l’asseurien al despatx de la governació.

A les seves memòries, el Hadi deixà claríssim que el nou governador no confiava en absolut en el Ramiz i els seus esbirros, però que s’havia comportat com si els seguís el joc per tenir-los contents i de part seva. La intenció del paixà era escapar-se quan es presentés l’ocasió i anar a buscar el Sami Paixà –que, segons s’acabava d’assabentar, encara no havia marxat de l’illa– per dur a terme plegats una anàlisi de la situació.

El Ramiz, per la seva banda, estava satisfet amb l’èxit de la seva operació nocturna a Kızkulesi. L’endemà al matí, quan sortia el sol, el nou governador i la seva camarilla van pujar a la barca i van arribar a la ciutat a través del Moll Vell de la Pedra. Els pescadors rums que havien sortit a la mar a primera hora, en veure la barca del capitost Lazar aproximant-se lentament a la ciutat des de Kızkulesi, sempre d’aspecte tan romàntic i misteriós, es van desanimar pensant que transportava nous difunts de l’illot. L’epidèmia no afluixava, la quarantena no semblava funcionar i les persones sanes que eren dutes a la zona d’aïllament al final acabaven contraient la malaltia.

Després de deixar els passatgers al Moll Vell de la Pedra, la barca va tornar discretament al seu lloc habitual, davant de l’edifici de duanes. Els espies del Sami Paixà havien reconegut la barca, però abans que poguessin arribar al moll el nou governador, el Ramiz i els seus esbirros s’havien escolat al barri de Vavla. Aquesta banda armada podria abatre tots els espies, guàrdies nocturns i policies del Sami Paixà que s’interposessin en el seu camí. Però sense haver d’enfrontar-se a ningú, sense ser vistos per ningú, van desaparèixer pels carrerons.

49

El xeic Hamdullah va passar la nit de dijous entre paperassa, revisant les epístoles i els llibres que havien consultat el seu avi i rebesavi durant les epidèmies de pesta a Istanbul. Els secrets que es discutien i es revelaven en aquestes pàgines es basaven en la interpretació de senyals, els càlculs abjad,54 i l’erudició hurufí. L’epidèmia de pesta que havia sacsejat Istanbul noranta anys abans fou tan terrible que fins i tot els musulmans més religiosos es rendiren als seus destins, i havien arribat a un punt en què tan sols podien trobar refugi o esperança als senyals, als papers i als amulets beneïts. Els avantpassats de xeic sí que trobaren consol en els textos, perquè ja abans s’havien interessat per aquelles revelacions i els misteris de les lletres. Fins i tot ells mateixos havien escrit pàgines místiques repletes de versos, expressions amb doble significat, i jocs de paraules. Però el xeic Hamdullah veia que tals documents no servirien de res avui dia, en una època en la qual només es parlava de microbis i llisol. En aquells escrits no s’hi feia cap menció ni a la quarantena ni a cap medicina.

El xeic Hamdullah va comprendre que l’endemà, quan arribés el moment de la pregària, quan sortís al púlpit, la massa de gent desanimada no respondria a un sermó dubtós i críptic; a totes aquelles persones no els interessarien en absolut les fineses de la lògica dogmàtica més hermètica, i l’únic que voldrien seria plorar, deixar-se emportar pel dol, recordar el nom d’Al·là i refugiar-s’hi amb llàgrimes als ulls. El mínbar, al qual havia accedit pujant dotze esglaons, el col·locava molt per sobre de la gentada esfereïda, pertorbada i amoïnada que l’observava des de sota. Generalment, el que preferia el xeic era observar de ben a prop els ulls dels deixebles, dels feligresos turmentats que acudien a parlar amb ell i li obrien el cor. Aquesta proximitat li proporcionava la possibilitat d’oblidar-se del seu propi ego i dissoldre’s en el de la persona que tenia davant. Estant al capdamunt del mínbar, el xeic va sentir que la gent no esperava d’ell res racional, sinó un sentiment, un nou estat d’ànim. També va intuir immediatament que esperaven un pal·liatiu per a la por i la mort. Mentre preparava el sermó al tekke, no hi havia arribat a pensar, en tot això. Si anunciava que ningú podia escapar del seu destí, si asseverava que l’acatament de la quarantena figurava en l’Alcorà… res d’això tindria cap efecte en la congregació. Els feligresos, de tan angoixats i esparverats que estaven, no tenien el cap prou fred per poder entendre aquestes minúcies. Era quan invocava el nom d’Al·là, el més gran, quan proclamaven com n’era, de clement i misericordiós, que prestaven una atenció genuïna al xeic; podia entreveure’s una escletxa de consol, una llum momentània als seus rostres, quan oraven tots junts. És per això que el xeic, en comptes d’enraonar sobre la quarantena i el destí, va decidir que el més apropiat seria simplement recitar oracions amb la congregació.

En aquell moment va brotar espontàniament de les profunditats de la seva ànima un vers de la sura d’Al-Baqara (‘La vaca’): «Rabbena vela tuhammilna ma la tâkate lena bih!». El xeic va repetir en un turc simple el que significava: «Déu nostre, no ens imposis una càrrega que no puguem suportar!». Va afegir amb gran emotivitat un comentari al respecte: «Per poder suportar aquesta càrrega, no hi ha cap altra solució que refugiar-se en Al·là». L’única salvació possible dels creients era emparar-se en Al·là, perquè tot en aquest món era com Ell desitjava. Això va dir-ho molt segur de si mateix, com si donés el tema per clausurat, com si s’hagués posat punt i final, d’una vegada per totes, a qualsevol dubte que encara pogués rondar per les ments dels feligresos. I certament la multitud va entendre que aquelles paraules contenien un significat profund, tot i que estava massa afligida i fatigada per reflexionar-hi.

El xeic Hamdullah coneixia la majoria dels homes barbuts d’aspecte cansat que escoltaven amb atenció les seves sinceres paraules. Se’ls havia creuat en els inicis de l’epidèmia en els patis de les mesquites, davant de taüts, intentant escollir l’emplaçament de les tombes dels seus familiars. Durant aquells primers dies havia corregut de casa en casa, de mort en mort. Reconegué un home de cabells castanys, que l’observava esperant alguna mena de consolació, i recordà que s’havia comportat amb molta dignitat en comptes de perdre el seny després de la mort de la seva dona i les seves dues filles. Un altre, el ferrador Riza, en morir tots els veïns del seu voltant, sentia com si ell també hagués mort amb ells. Un tercer, un mosso immigrant de Creta, era algú que, tot i haver-se acostumat a la mort dels seus familiars i amics, havia aconseguit evitar pensar en la seva pròpia mort –i si bé s’havia aïllat totalment del món exterior, avui havia decidit acudir a la pregària de divendres–. Però aquests potser eren casos anòmals. La majoria de les tres-centes persones que omplien la mesquita havien vingut per formar part d’una comunitat, per estar a prop d’Al·là, per no quedar-se sols, per compartir aquesta estona amb tots aquells altres que patien les mateixes tribulacions i desgràcies. Inevitablement, el sermó estava perdent la seva neutralitat inicial, i de mica en mica anava adoptant un to que plauria als hocas, als xeics i als tekkes que es posicionaven en contra de la quarantena.

Abans de recloure’s a la seva cel·la, el xeic Hamdullah havia sigut cridat a moltes cases en els primers dies de la pandèmia, havia tranquil·litzat moltes persones que davant la força imparable de la malaltia havien quedat estupefactes i havien abandonat la fe. També havia intentat calmar i consolar moltíssims familiars que estaven a punt de perdre el seny en moments crucials del procés funerari com la neteja del cadàver o l’enterrament. Era un moviment constant, de domicili en domicili, del pati de la mesquita a la tomba del cementiri, de la tenda de l’ebenista de taüts a la mesquita de nou. Havia intentat estar al més proper possible de tota aquella gent que el necessitava, sent sempre franc, sempre obert. És per això que el rumor que havia emmalaltit havia sumit els veïns en la desesperança. Però quan van saber que el xeic havia vençut la malaltia van creure –ni que fos una mica– que les fletxes de la pesta no tenien cap efecte en ell. Ara veia que molts dels feligresos esperaven que revelés el secret d’aquesta força, o que com a mínim transmetés aquesta immunitat a la congregació a través de les seves pregàries. Desitjava amb tot el seu cor poder consolar plenament aquestes persones que feia tant de temps que compartien la mateixa por de la mort i experimentaven el mateix dolor pels éssers estimats que havien perdut.

La consolació més gran era viure i morir com a bon musulmà. El xeic va voler recordar als feligresos que els remordiments en l’últim moment d’aquells que havien renegat d’Al·là no servirien de res, i va il·lustrar com es cremarien en les flames de l’infern. Va recitar uns versos en àrab de la sura d’An-Nisa (‘Les dones’) i els va explicar: Així com Al·là converteix els vius en morts, també ressuscitarà els morts, i fins i tot la mateixa terra. És per això que si hom té por de la mort, el que ha de fer és pensar en la vida després de la mort, i vèncer així les seves pors. Naturalment, si eren pecadors sí que haurien de tenir por; però si no ho eren aquest temor constant a la mort acabaria corrompent les seves ments.

–Aquesta mort de la qual tant voleu escapar, de la qual teniu tanta por… al final us acabarà trobant, us enxamparà – va dir el xeic–. Amagueu-vos, si voleu, al castell més fortificat. També allà us vindrà a buscar.

Tal com mencionaria el cònsol francès, aquestes eren paraules «en detriment de la quarantena». Aigualint les expectatives de l’exgovernador Sami Paixà, que esperava intranquil el final del sermó en el seu despatx mentre ultimava les preparacions de l’acte, el xeic no va pronunciar ni una paraula que condemnés els papers beneïts, els amulets, o les oracions falses contra la pesta. En comptes d’això, va optar per xerrar sobre la interpretació dels somnis, les ombres llançades per les ales dels mussols i les estrelles fugaces que apareixerien en el cel aquella mateixa nit. Tenia la sensació que despertava especialment l’interès dels feligresos quan parlava del fatídic moment en el qual es trobaven davant un taüt –i quan meditava sobre el significat d’aquest instant.

Els veïns d’alguns barris, particularment en els darrers dies, dedicaven tot el seu temps a anar d’un funeral a un altre, de vegades fins i tot havien de córrer i feien tard. La gent d’Arkaz, la que s’havia quedat a la ciutat, es penedien ara de no haver fugit? Havien pecat d’il·lusos els que no havien marxat a refugiar-se als cims de les muntanyes, o a dins de coves i poblets? Qui mereixia el consol del totpoderós? Els que havien pujat a les barques i s’havien escapat d’amagat, corrent el risc de morir ofegats? O els que havien acudit a la mesquita per refugiar-se en Al·là?

Els feligresos sentien que el xeic parlava amb gran profunditat i transcendència, admiraven la seva saviesa i erudició. Com més parlava de la por d’Al·là o la por de la pesta, més atentament l’escoltaven i més reconfortats semblaven. Com que ell notava aquest fervor, va recitar i repetir a la congregació els versos en àrab de la sura de Yusuf (‘Josep’):

–Déu nostre, que has creat el cel i la terra del no-res! – va exclamar–. Fes que quan em mori ho faci sotmès a tu i em reuneixi amb els més virtuosos.

Cap al final del sermó, que s’allargà una bona estona amb interrupcions freqüents dels feligresos que exclamaven «Amén!», fou tanta l’emoció amb la qual el xeic va pronunciar les paraules de la sura d’Al-Anbiya (‘Els Profetes’) –«Tota criatura tastarà el sabor de la mort»– que alguns van començar a plorar. Estaven morint un rere l’altre, i desgraciadament no s’havien unit entre ells i format un esperit conjunt per combatre la mort. Seguien acudint als tekkes i a les mesquites perquè n’eren conscients; el xeic ho podia veure en els seus ulls. Es va penedir d’haver-se reclòs a la seva habitació durant els últims dies en comptes de consolar aquesta gent trasbalsada pel dolor, i per un moment el va envair un sentiment de culpa.

A mesura que s’allargava la seva prèdica, el xeic a vegades callava i guardava silenci observant amb deteniment l’interior dels ulls que el miraven. La majoria estaven pertorbats, derrotats, amb les celles arrufades. També hi havia vells que el contemplaven amb una estranya serenor i abstracció, com si no passés res i fos un sermó de divendres ordinari; persones que no semblaven haver entès la gravetat de la situació i miraven ingènuament el xeic, o gent que inclinava el cap somrient com si els sorprenguessin moltíssim les seves paraules. El xeic, fent gala de la seva gesticulació exagerada, sacsejava el cap com dient «Que ho enteneu? Que ho veieu?». Alguns apartaven les seves mirades quan es creuaven amb la del xeic. També va detectar els espies del Sami Paixà entre tota aquella gentada. Sabia que ho volgués o no el seu sermó tindria un vessant polític, per molt que hagués intentat evitar-lo des del primer moment.

Aleshores un carreter ancià que l’escoltava amb gran admiració des de la primera fila de la mesquita va estirar-se en el lloc on era assegut i tot seguit va començar a tremolar i a gemir, potser perquè s’havia marejat a causa de la intensitat de les emocions, o potser perquè estava malalt. El xeic es va veure obligat a interrompre el seu sermó i tots van mirar aquell home que, definitivament, estava patint convulsions de pesta.

La multitud no va trigar a reaccionar. Alguns van interpretar aquest incident com el punt final de la pregària, es van posar dempeus i van marxar d’allà immediatament; d’altres, que no s’havien adonat dels deliris i les tremolors del carreter, van pensar que algun brètol devia estar muntant un numeret. Tant el Sami Paixà com els cònsols havien sospesat la possibilitat que el Ramiz acudís al sermó del seu germà i armés un sidral. És per això que el governador havia pres precaucions addicionals i havia desplegat guàrdies pels voltants de la Nova Mesquita i les entrades del pati.

Però aviat tothom va entendre que aquell enrenou no era cap la martingala d’un grapat de provocadors insidiosos. Que aquell afable conductor de faetó caigués malalt –molts el coneixien personalment (o que com a mínim reconeixien la seva cara)–, veure’l patir un dolor tan explícit i brutal, va esguerrar els ànims dels feligresos. Alguns historiadors de Minguer, analitzant la rapidesa en què es van produir els esdeveniments, subscriuen la idea que si el vell carreter no s’hagués desplomat i hagués patit tals convulsions potser la història de Minguer hauria avançat d’una altra manera.

Sigui com sigui, la multitud es va dispersar i ningú va acudir a l’acte de la plaça de la Província com havia augurat el Sami Paixà. El xeic Hamdullah tampoc no va fer cap intent per redirigir-los, i ni tan sols havia mencionat que en acabar la prèdica es duria a terme un acte important en el balcó de la seu de la governació. El xeic Hamdullah –que uns moments abans havia declarat que l’única solució possible, l’única cosa que podien fer els illencs, era refugiar-se en l’Islam– ara no tenia ganes de ser vist al costat dels sacerdots de les congregacions cristianes. A més, una de les noves mesures que s’anunciarien durant l’acte –la prohibició d’entrar a mesquites (i esglésies)– era totalment incompatible amb el que acabava de dir durant el sermó. Tot i haver-ho promès al Sami Paixà, el xeic es va quedar paralitzat, incapaç de reaccionar. Va limitar-se a romancejar dins la mesquita, rodejat de feligresos que acudien a besar-li la mà (transgredint de ple les normes de quarantena), fins al punt que els policies assignats especialment pel Sami Paixà per dur a terme aquesta operació van haver d’intervenir per «emportar-se» el xeic de la mesquita.

El governador havia anticipat que en acabar el sermó el xeic Hamdullah, tot i la seva promesa, potser es faria el ronsa per intentar escapolir-se de l’acte de la seu de la governació. També havia previst la possibilitat que alguns desbaratadors bloquegessin el camí entre la mesquita i la governació, i havia pres mesures per combatre situacions d’aquest tipus, assignant sis escortes al carro conduït pel Zekeriya. Aquest equip va passar a l’acció agafant dels braços el xeic Hamdullah mentre la seva mà encara estava sent besada amb fervor, i escortant-lo al pati de la mesquita per la porta lateral; el van dur fins al carro blindat que s’esperava sota els til·lers del carrer sense necessitat de coaccionar-lo. El Sami Paixà els havia ordenat que si el xeic es resistia, se l’emportessin a la força, arrossegant-lo, que el fessin pujar al carro blindat i que en cap moment el perdessin entre la gentada. Com que els feligresos van pensar que aquests escortes, que duien robes molt similars a les del xeic, eren els seus propis deixebles, no van expressar cap disconformitat. Van escortar el xeic fins al landó blindat avançant ràpidament entre la gent sense deixar que s’acomiadés de ningú.

El Ramiz i els seus homes, que aquell matí havien segrestat el nou governador, el seu ajudant i l’escrivà, havien circulat furtivament pels carrerons i s’havien amagat en una casa abandonada del barri de Vavla, on havien romàs fins a l’hora del sermó. Era una vella mansió otomana en ruïnes situada sota l’ombra de la mesquita de Mehmet Paixà el Cec que donava al pati de l’institut militar. Els estudiants de l’escola militar solien utilitzar aquest casalot, que consideraven encantat o maleït, per celebrar reunions secretes, i molt de tant en tant per dur a terme baralles i beure vi. Aquest edifici havia rebut una atenció especial durant el transcurs de l’epidèmia perquè hi aparegueren moltes rates mortes. És més, durant les últimes dues setmanes s’hi havien descobert, a través de la ferum que arribava des del pati, dos cadàvers. Un d’ells era un home musulmà que després de la mort de la seva dona i la seva mare havia embogit i desaparegut del mapa abans fins i tot d’enterrar-les. I després havia aparegut mort aquí, no gaire lluny del seu propi domicili.

El segon cadàver era més misteriós, perquè el difunt era un mosso del barri de Flizvos. Tenint en compte que cap rum d’aquella zona, on vivien les famílies més opulentes de la ciutat, vindria a Vavla per morir, van encarregar a dos funcionaris investigar la mort sospitosa d’aquest jove, però tot i l’impuls inicial la investigació s’havia quedat a mitges. Fou amb aquest pretext que els soldats de quarantena havien prohibit l’entrada al pati i la mansió, com solien fer amb els edificis on apareixien cossos. Com que aquesta era una de les poques prohibicions que s’estaven respectant, el Ramiz i els seus homes havien conclòs que aquella casa ruïnosa seria un lloc segur on amagar-se.

El Hadi, l’ajudant del governador, que narra en les seves memòries tota aquesta peripècia, ens explica que el Ramiz es movia per amor i venjança, que seria fútil intentar trobar raons més profundes rere les seves accions: pensava que la millor manera de venjar-se del major (que li havia arrencat de les mans la seva promesa) i l’exgovernador Sami Paixà (que havia donat suport al major) era asseure el nou governador al seu despatx com més aviat millor. Era imperatiu que, quan mitja hora després de la pregària de la tarda els notables de l’illa s’adrecessin a la gent des del balcó de la seu, el nou governador també hi fos present. Més endavant, el Ramiz repetiria en múltiples ocasions als seus interrogadors que aquesta idea era únicament seva i de ningú més – ni els cònsols, ni el seu germà, ni cap altra persona hi tenia res a veure.

La persona que hauria pogut testimoniar millor l’estat mental del Ramiz era el Nusret, un conserge de la seu de la governació que temps ençà havia sigut lleial al director del servei d’intel·ligència i al Sami Paixà i ara actuava com a informant del Ramiz. Però moriria aquell dia–. El Ramiz rebia notícies sobre el que passava a l’illa a través del Nusret, que era del poble de Çifteler i feia anys que treballava en la governació. Però en realitat exercia d’agent doble; a vegades informava el Sami Paixà sobre els moviments de les bandes musulmanes que atacaven els rums (no totes, només les que li feien més fàstic) i proporcionava també detalls molt valuosos sobre els guerrillers rums.

Una estona abans que el xeic Hamdullah comencés el sermó, un carro va endur-se la meitat dels homes del Ramiz a la seu de la governació. Allà el Nusret els va fer passar per una quadrilla de funcionaris recentment contractats. Aquest primer equip primer es va amagar dins d’una caseta situada davant de la cuina de l’edifici de la governació, on guardaven la llenya.

Mitja hora després, el mateix faetó va dur el Ramiz, el nou governador i tres homes més a la seu, aquest cop a una porta lateral propera a l’entrada principal. Aquest equip, que brandia les seves armes sense ocultar-les, va entrar dins l’edifici sense topar-se amb cap mena de resistència. El Nusret, que els havia vingut a rebre, els va dur al pis de dalt pels passadissos i les escales posteriors.

Quan el xeic Hamdullah estava a punt de començar el sermó, el Nusret, el Ramiz i el nou governador van baixar per les escales, van entrar primer a l’habitació immediatament adjacent al gran saló de reunions, que estava sent preparada per rebre els convidats de l’acte, i des d’allà, i sense ser vistos per ningú, van passar en silenci a l’habitació on hi havia el mapa de la pesta –a la qual sovint ens hem referit com l’habitació epidemiològica– i van tancar la porta amb el pestell. Com que en aquell moment el Sami Paixà i tots els espies estaven ocupats supervisant la situació a la Nova Mesquita, ningú prestava atenció al que passava dins de l’edifici de la governació; un nivell de negligència que més endavant seria criticat amb al·legacions que potser s’estava encobrint alguna mena de complicitat criminal.

Els cònsols, els periodistes i altres convidats a la cerimònia del balcó del Sami Paixà havien començat a arribar mentre s’allargava el sermó del xeic Hamdullah. Les persones intentaven no apropar-se gaire entre elles i se saludaven des de lluny. Els cònsols havien format un grupet entre ells, com era habitual. Els redactors dels diaris i la resta d’assistents curiosos s’estaven una mica apartats prop de les parets, esperant amb paciència que aquest acte –en el qual tant havia insistit el Sami Paixà i que anticipaven que seria un afer relativament fútil– comencés i acabés com abans millor sense cap mena d’altercat.

50

Començarem aquest capítol amb una pregunta que els historiadors de Minguer s’han plantejat repetidament: tenint en compte que estava a punt de dur a terme una acció històrica que acabaria esdevenint un moviment en contra de l’imperi, per què aquell matí el major va decidir posar-se l’uniforme d’oficial otomà amb l’orde de Medjidie i la medalla que havia obtingut feia quatre anys a la guerra de Grècia? Respondrem immediatament a aquesta pregunta que per alguna raó sempre ha pertorbat els historiadors locals: ni el major ni el Sami Paixà podien anticipar la transcendència dels esdeveniments que tindrien lloc aquell dia, ni fins a quin punt arribarien les coses. Havien rebut notícies que el nou governador havia sigut segrestat i extret de la zona d’aïllament de Kızkule, i estaven emprenyats amb el Ramiz. El major considerava que era perfectament possible que l’antic promès de la seva dona, de la qual encara estava bojament enamorat, assaltés la seu de la governació per sabotejar la quarantena i l’acte al qual el Sami Paixà havia donat tanta importància. Era normal que pensés, doncs, que tant la medalla otomana com l’uniforme militar l’intimidarien.

Aquell matí, abans de sortir de l’habitació de l’Splendid Palas, la Zeynep va confessar al seu marit que tenia por, no només perquè duia l’orde i la medalla, sinó també perquè semblava nerviós i agitat.

–No et preocupis, ens en sortirem, i tornaré sa i estalvi –va respondre el major–. I aquesta nació també se’n sortirà, creu-me! També m’emporto això –va afegir, mostrant-li la seva pistola Nagant, però la Zeynep no hi va mostrar gens d’interès. No temia les baralles, o els cops de puny, o un possible tiroteig; la por que sentia era de caràcter més espiritual i metafísic.

Després que el xeic Hamdullah hagués pujat al carro i que un soldat onegés una bandera blanca per notificar-ho tant a la seu de la governació com a l’Hotel Splendid, el Sami Paixà va ordenar que el landó blindat circulés no pel carrer principal, sinó pels carrerons costeruts de l’interior del barri. Tenia por que el Ramiz, que era bàsicament un fugitiu armat de qui s’esperava qualsevol cosa en qualsevol moment, assaltés el carro, s’assegués al costat del seu germà i dinamités els plans segrestant-lo o cometent qualsevol altra barbaritat. El landó passaria a recollir el major de l’Splendid Palas, i així el xeic Hamdullah constataria la seriositat de la situació i potser així deixaria de fer el ganso.

En veure la bandera blanca, el major va abraçar la seva dona. La Zeynep va repetir-li que tenia por que el Ramiz fes alguna bogeria, i va demanar-li que anés amb compte. Van romandre abraçats uns segons.

El major va baixar lentament per les escales de l’hotel buit. Al vestíbul hi havia quatre soldats de quarantena preparats per repel·lir un possible atac del Ramiz. Després de parar-se un moment a inspeccionar el seu uniforme en el gran mirall de marc daurat i parlar breument amb un dels soldats, que va comunicar-li la situació espinosa de dues famílies musulmanes del barri de Çite que complicaven la quarantena, va sortir a l’exterior quan el landó blindat s’aproximava a l’hotel. El seguia un altre carro carregat d’escortes.

Quan el landó, tirat per cavalls cansats i suats, va aturar-se davant de l’hotel, el major va veure que al costat del xeic Hamdullah seia el seu home més lleial, el dervix Nimetullah Efendi, conegut pel seu característic barret cònic de feltre. Recordem als lectors que, tot i la seva presència modesta, l’aparentment insignificant Nimetullah Efendi –una de les figures més prominents del tekke dels Halifiye– acabaria jugant un rol polític crucial (potser en part gràcies a la seva aparença inofensiva) en la història de l’illa.

El xeic Hamdullah no sabia que el comandant dels soldats de quarantena pujaria al landó. I evidentment tampoc sentia gens de simpatia per aquest major, que havia arrencat de les mans del seu germanastre la Zeynep i que capitanejava els soldats de quarantena que s’havien comportat cruelment amb la gent del seu tekke, deixant-ho tot impregnat de llisol.Però, en veure’l amb el seu uniforme d’oficial i aquell aspecte bel·ligerant i decidit, va somriure com si la persona que tingués davant fos un nou acòlit o deixeble.

–M’havien dit que vostè era un heroi de guerra –va dir– . Però no sabia que era tan jove. Quin goig que fa la seva medalla!

El major es va asseure davant del xeic i el Nimetullah Efendi. Tot seguit va donar-li les gràcies inclinant el seu cap amb humilitat.

–El sermó de l’Excel·lentíssim senyor xeic ha sigut molt potent! –va dir el Nimetullah Efendi–. Els feligresos s’han emocionat plorant, han trobat consolació, no el deixaven marxar perquè volien besar-li la mà. –I en donar-se un silenci incòmode va afegir:– Gràcies al sermó de l’Excel·lentíssim xeic, la congregació també ha entès que és necessari acatar les mesures de quarantena.

Els lectors més atents sabran que això no era cert. Però el major no havia escoltat el sermó.

Quan el carruatge conduït lentament i amb cura pel carreter Zekeriya enfilava per pendents i carrerons deserts fins a la plaça de Hamidiye, se’ls va posar la pell de gallina en veure uns veïns que havien acudit al pati d’una casa a oferir el condol a la família, i un nen que seia menjant raïm al costat del seu germanet, que plorava desconsoladament. El major va sentir que havia arribat el moment –en aquest breu trajecte en carro que duraria com a molt set o vuit minuts– d’adreçar-se a l’Il·lustríssim xeic per dir-li el que pensava realment.

–Excel·lentíssim senyor xeic, és indiscutible la veneració que sent l’illa sencera per vostè. Si des d’un principi hagués fet costat plenament als doctors i els funcionaris de quarantena no hi hauria hagut tanta mort, tanta misèria i tant dol.

–Nosaltres som els vassalls dels nostres profetes i d’Al·là. Primer farem el que digui Al·là. No renunciarem a la nostra religió, a la nostra fe, al nostre passat, dient que «la malaltia només la coneixen els doctors».

–Tots som els vassalls d’Al·là –va dir el major–. Però em pregunto el següent: és que la fe i la història d’un poble són més importants que el seu present i el seu futur?

–Un poble sense religió, sense fe, sense història, no pot tenir ni un present ni un futur. Em pregunto a qui es refereix vostè quan parla del poble d’aquesta illa.

–A tots els illencs. La gent autòctona d’aquesta província.

Quan les rodes del carro de cavalls van deixar anar un soroll diferent perquè passaven per sobre del pont de Hamidiye, de sobte tots van callar, com si haguessin estat esperant aquell moment, i van mirar a l’exterior. A la finestreta dreta van aparèixer el blanc rosaci del castell i el blau del port; a la finestra esquerra, el Pont Vell i un assortiment de palmeres i pins.

Fou llavors que van veure els policies que havia desplegat el Sami Paixà al llarg de l’avinguda de Hamidiye, una quantitat francament escassa. A pesar dels esforços de promoció –els cartells penjats pels carrers anunciant l’acte, la publicitat als diaris i la divulgació duta a terme pels funcionaris–, a la via més gran de la ciutat no hi havia una gentada que fes impressió.

–Ja vindran! –va dir el Nimetullah Efendi, responent al que tothom estava pensant–. La congregació just ara s’estava dispersant.

Va treure el cap per la finestra i va mirar enrere. Però a part del carro d’escortes que seguia el landó, no va veure ciutadans caminant en direcció a la plaça. La gent ja estava acostumada a veure policies i soldats de quarantena plantats davant la porta de l’oficina de telègrafs. Les mesures antipesta s’havien implementat amb gran rigor a la plaça de la província. Aquí hi havia una petita multitud formada pels treballadors de les agències de viatges, els propietaris de les tendes del barri i funcionaris que havien acudit obligats pel Sami Paixà. La majoria d’aquesta gent no s’esperava al mig de la plaça, tal com havia planejat el Sami Paixà (que els observava entre les cortines de la finestra), sinó sota l’ombra dels ametllers i les palmeres de les quatre cantonades.

Tots els ulls es van posar sobre el carruatge blindat quan va entrar a la plaça i s’anava acostant a l’entrada de la governació. Abans que els cavalls, que estaven amarats de suor, s’haguessin aturat, es va formar una gentada de policies, escortes i funcionaris al seu voltant. Va allargar-se més del previst que el xeic baixés del landó trepitjant sobre unes escaletes de descens que havien col·locat meticulosament els porters, esquivés els que acudien a besar-li la mà, i entrés a l’edifici per la porta principal.

–He de fer les meves ablucions! –va dir el xeic al Nimetullah Efendi en arribar al llindar de l’entrada.

Al capdamunt de les escales hi havia un lavabo a la franca amb aigua corrent que s’havia instal·lat pensant en les visites d’europeus i occidentals (bàsicament els cònsols). El xeic va romandre a l’interior del lavabo una bona estona (segons les nostres estimacions, uns deu minuts), un fet que, segons alguns historiadors, modificà el transcurs de la història, per la qual cosa s’han fet molts comentaris erronis i exagerats al respecte.

Per tal de mostrar com d’absurdes poden arribar a ser aquestes hipèrboles polititzades, oferirem aquí les nostres pròpies observacions. La raó per la qual el xeic va trigar tant de temps a fer les ablucions és ben simple: l’home sentia curiositat pel lavabo. Set anys abans, en inaugurar-se aquest nou edifici de la governació, s’havia parlat molt als diaris, especialment el Havadis-i Arkata, dels seus despatxos, habitacions de convidats i el balcó, fent-se una menció especial al caràcter modern, occidental i innovador de les instal·lacions; i entre els musulmans més cultivats de l’illa havia sigut tema de conversa –especialment dins del marc dels habituals debats sobre l’occidentalització gradual dels otomans i l’enriquiment dels cristians– la pedra del lavabo, procedent de la tenda Stohos de Tessalònica i d’estil marcadament europeu.

51

Mentre el xeic Hamdullah entrava al lavabo, el major va pujar per l’àmplia escalinata de la seu de la governació, feta de pedra de Minguer blanca rosàcia i coneguda per tots els illencs. L’acompanyaven l’orgull i la vergonya que sentia sempre que duia l’orde i la medalla sobre el seu uniforme militar, i intentava no cridar gaire l’atenció dels presents. Però això era impossible aquell dia, en aquell lloc. Pujant els esglaons notava les mirades esfereïdes i amoïnades dels criats, dels funcionaris, de tothom, i per tal de no creuar mirades amb ningú feia com si llegís els anuncis de quarantena que hi havia penjats a la paret (alguns dels quals eren allà des de feia dos mesos) com si fos el primer cop que els veia.

Va entrar al gran saló de reunions. En veure aquesta cambra –que sempre tenia les persianes abaixades i romania en la penombra fins i tot durant les reunions de la delegació de quarantena– sota la llum resplendent del sol, per un moment va pensar que havia entrat per la porta equivocada. Saludant amb la mirada al doctor Nuri, que estava en un racó assolellat que donava al balcó xerrant amb el cònsol francès Monsieur Andon –quin home més detestable…–, va dirigir-se a l’habitació d’epidemiologia.

Va intentar obrir la porta verda de la cambra, però estava tancada amb clau. Just quan se n’anava per sortir al balcó, va sentir uns sorollets que provenien de l’altra banda de la porta. Era com si algú estigués enraonant. Potser alguns dels funcionaris encara estaven marcant els morts en el mapa? Possiblement tenir tancada la porta era una mesura de seguretat raonable, considerant que hi havia convidats, i va concloure que aviat sortirien els de dins.

El major es va sumar a la conversa que el director de quarantenes Nikos estava mantenint amb un dels doctors de la delegació, el Tasos: als carrerons i als patis dels barris de Kofunya i Eyoklima havien tornat a aparèixer quantitats preocupants de rates mortes. I a sobre eren carronyes fresques, algunes de les quals encara vessaven sang. Per a més inri, els fills de l’antiga família rum dels Mavroyenis, uns mossos forts com roures, havien ingressat a l’hospital entre deliris, i no havien obert la seva cèlebre draperia.

Tot escoltant aquesta conversa, el major, com tothom que rondava pel saló de reunions i el balcó, també es va fixar en la gent que anava arribant a la plaça procedent de l’avinguda de Hamidiye. S’havien acumulat entre cinquanta i seixanta persones al mig de la plaça, i esperaven els discursos que es durien a terme des del balcó. Era evident que aquella enorme multitud que havia somiat el Sami Paixà no es materialitzaria, per molt que esperessin.

El major es va acostar a un funcionari amb qui solia coincidir al despatx del Sami Paixà i li va demanar que obrís la porta de l’habitació d’epidemiologia.

–La clau la té el Nusret Efendi –va dir el secretari, el bigoti del qual tenia forma d’ametlla–. És al despatx de l’Excel·lentíssim paixà. –Mentre ho deia el secretari va assenyalar la porta amb la mirada.

Just en aquell precís instant es va obrir la porta del despatx i el Sami Paixà, el secretari de correspondència i el Nusret Efendi van sortir al saló de reunions. Tenien un aspecte tranquil i decidit.

Fou llavors que el major va notar un moviment en l’entrada situada a l’altra punta del saló de reunions, i va veure que el xeic Hamdullah havia pujat les escales i havia entrat a la gran sala. Quan va arribar davant de la porta de l’habitació d’epidemiologia amb el secretari del bigoti d’ametlla, van sentir com algú estava picant agressivament i amb insistència la porta des de l’altra banda. Els batzacs cada cop eren més ràpids i violents.

El Nusret, que s’havia apartat del costat del Sami Paixà, va intentar obrir la porta de l’habitació amb la clau que duia a la mà, com si hagués estat esperant aquest senyal. Però la porta trontollava tant amb la successió de cops forts i secs que no va poder introduir-la al pany.

–No obrin la porta! –va cridar el cònsol francès (aquestes són, evidentment, les paraules que passarien a la història). Hem d’entendre, doncs, que tothom estava esperant alguna mena d’altercat.

De sobte, la gent del saló de reunions i el balcó va sumir-se en el pànic. En veure que s’apropaven dos dels escortes que havien entrat amb el xeic preparant els seus fusells, el major es va apartar de la porta i es va aixoplugar al costat de l’ampit d’un dels grans finestrals.

En aquell moment els convidats van comprendre que el gran saló de reunions estava sent assaltat. Rere la porta de l’habitació d’epidemiologia, la maneta de la qual girava sense obrir-se, hi havia intrusos. Els assistents miraven al seu voltant intentant entendre què passava, quina mena d’incursió estaven presenciant. I si tot plegat era un numeret orquestrat pel Sami Paixà? No era insòlit que els governadors de territoris remots de l’imperi paressin emboscades d’aquesta mena amb l’objectiu d’intimidar les minories cristianes i altres opositors que sempre ho criticaven tot. Però no en una ubicació tan central com la seu de la governació, i davant dels ulls dels periodistes.

Mentre els escortes del Sami Paixà encerclaven l’habitació d’epidemiologia, alguns dels convidats van córrer al passadís o al balcó. Ara se sentien més clarament unes veus provinents de l’interior de l’habitació d’epidemiologia. Aquells que van reconèixer la seva veu van sentir com el Ramiz cridava: «Obriu la porta!». Què estava passant, allà dins? Una picabaralla, una batussa?

Tothom havia quedat paralitzat sense saber què fer quan finalment la porta verda de l’habitació d’epidemiologia es va obrir. Primer va sortir a l’exterior un dels homes del Ramiz, un tipus calb amb bigoti de morsa del poble de Nebiler. Brandia el seu fusell en direcció a la gentada esfereïda del saló de reunions sense apuntar a ningú en concret.

Des del racó on s’estaven intentant amagar els periodistes i els rums adinerats va emanar una veu –la del propietari de la tenda Bazaar du Îsle, el Kiryako Efendi– exclamant «Que tothom es calmi!» amb un turc de clar accent grec: unes paraules que expressaven els sentiments i les pors de tothom que es trobava en aquella sala. Tots els presents voldrien cridar: «Per l’amor de Déu, no premi el gallet, per favor, no dispari el fusell!». Però molts d’ells també temien que, arribats a aquest punt, el que desitjaven seria impossible.

–No dispari! –va exclamar un altre.

Just llavors el Ramiz va aparéixer al llindar de l’habitació d’epidemiologia. La seva mirada, la seva cara rubicunda, la seva expressió, tota la seva persona respirava tranquil·litat. Fins i tot podria dir-se que en aquell moment semblava estar increïblement segur de si mateix.

–Seria més apropiat que es dugués a terme aquest acte després que el nou governador Ibrahim Hakkı Paixà assumís el seu càrrec! –va dir el Ramiz.

Com que en aquell moment els homes del governador i els seus propis homes encerclaven completament el xeic Hamdullah, ni el Sami Paixà ni els cònsols van poder veure quina era la reacció a aquestes paraules categòriques pronunciades pel seu germanastre. Potser, com alguns han asseverat després, el xeic podria haver cantat les veritats al seu germà. Tothom va quedar sorprès en veure que aquest bandarra sense cap títol ni càrrec no només havia segrestat el nou governador, sinó que a més gosava parlar amb un to tan taxatiu en presència de l’exgovernador, només pel fet que el seu germà era el xeic del tekke més estimat.

La qüestió de qui va disparar la primera bala és objecte de polèmica entre els historiadors; depenent d’on siguin – otomans i turcs, mingueresos, o de la resta del món–, tenen teories diferents. En situacions tenses com aquestes, de vegades és factible identificar el provocador que va disparar amb decisió la primera arma, o el badoc que va prémer el gatell sense pensar; es pot arribar a un consens sobre l’instigador. En aquest cas, però, no està gens clar: no sabem qui va ser el primer que va disparar aquell dia. Al contrari, sembla que tothom va començar a disparar-se a la vegada com si algú hagués donat l’ordre d’obrir foc; els dits de tothom ja eren als gallets dels fusells i els rifles. En les seves memòries, l’ajudant de l’Ibrahim Hakkı Paixà explica que, en obrir-se la porta, el nou governador va pressentir que esclataria un tiroteig i va agafar la pistola Nagant que duia al cinturó per començar a disparar.

Els homes del Sami Paixà van obrir el «segon front» de la contesa forçant la seva entrada a l’habitació d’epidemiologia a través de la porta lateral que donava al passadís. Seguint les indicacions proporcionades en l’últim moment per l’informant i agitador Nurset, el Sami Paixà havia desplegat homes armats a les escales i a prop del seu despatx. Quan van començar a volar les bales a l’interior del saló de reunions, als llindars de les portes n’hi havia desplegats uns divuit. Alguns d’ells eren escortes que duien els rifles al descobert. D’altres havien acudit al saló disfressats amb abillaments d’escrivans, criats i tenders (el Yusuf, que s’estava escudant rere una columna amb el major, n’era un d’aquests). Després del retruny del primer tret, tots aquests van treure sense vacil·lar ni un segon les seves armes, seguint les instruccions del Sami Paixà, i van començar a obrir foc sobre els intrusos.

El Sami Paixà havia comunicat a tots els homes que havia desplegat aquell dia a la seu i a la plaça que era molt possible que un grapat de desgraciats enemics del sultà i la nació otomana intentessin arruïnar l’històric acte de quarantena que es duria a terme i el sabotegessin, fins i tot matant gent, i els havia ordenat que disparessin contra aquests traïdors sense compassió. (És a dir, que els homes armats de la governació no estaven prement el gallet per un Minguer independent, sinó pel sultà.)

El Sami Paixà, que havia sigut posat al corrent de l’assalt, havia fantasiejat infantilment amb la idea d’empresonar silenciosament un per un aquests intrusos, el Ramiz al capdavant de tots, mentre preparaven l’atac dins l’habitació on s’havien amagat (d’aquesta manera no es veuria afectat el discurs de quarantena que ansiava realitzar al balcó). Esclafar aquests bandits utilitzant la porta lateral era la clau del seu pla.

Però al nostre parer fou precisament aquest pla el que va desencadenar els primers trets i la subsegüent «escaramussa» desenfrenada. Tots els presents armats van posar-se a disparar contra «l’enemic» mentre es resguardaven rere taules, columnes, butaques, gerros i torratxes.

De fet, en començar l’escaramussa, durant els primers nou o deu segons, la tensió no era tan elevada. Els convidats del saló que havien vingut per assistir a l’acte no acabaven d’entendre què estava passant. Que entressin al saló tant l’Excel·lentíssim xeic com el Sami Paixà va distreure’ls a tots. Potser també per això quan es va donar el primer tret tothom va sumir-se en una histèria brutal. Tot seguit, just després del tret inicial, tots els guàrdies armats van disparar les seves armes a la vegada. Era ensordidor el rebombori de les armes, que ressonaven en el gran saló recobert de cortines gruixudes i revestiments de fusta. Mentrestant, a l’exterior de l’edifici se sentien uns forts sorolls estranys i intermitents.

Durant els pocs minuts que va durar, els convidats van acabar pràcticament perdent el cap a causa de l’escàndol infernal generat pels trets. Tots recordarien amb intensitat el que veieren i sentiren durant aquests minuts, remarcant especialment l’horror produït pel brogit de les armes. Era com si tinguessin més por d’aquest esgarrifós soroll que no pas del fet que els soldats, els guàrdies i els bandits de la sala estiguessin sent abatuts.

Alguns van arrossegar-se fins la gran taula de fusta on es duien a terme les interminables reunions de la delegació quarantena; d’altres van intentar utilitzar armaris, cadires i escriptoris per escudar-se, i la majoria simplement va llançar-se a terra.

Els convidats sabien des d’un principi que ells no eren l’objectiu de les bales… però és que s’estaven disparant de manera indiscriminada! L’ambient estava carregat d’un furor violent; tothom el comprenia, i sabien que en podrien caure víctimes. Era com si les bales anessin dirigides contra la pesta. Tant historiadors com testimonis coincideixen a dir que durant aquells pocs minuts es van disparar uns cent cinquanta trets.

Contra els divuit homes del Sami Paixà, informats i preparats, hi havia els deu homes armats del Ramiz. Quan aquests disparaven, més que mirar d’abatre algú el que intentaven era protegir-se.

En els primers instants, alguns dels homes del Ramiz, tot i haver sigut ferits, tornaven a obrir foc escudant-se rere algun moble. Aquests bandolers, gràcies a la seva empenta i agressivitat inicial, van donar guerra, i les seves bales van impactar contra diverses persones de la multitud. Però uns minuts després, les seves armes van anar silenciant-se: els homes del Sami Paixà, especialment els que estaven a les portes del gran saló, els estaven sotmetent a tal xàfec de bales que anaven caient abatuts!

Després de les seves paraules grandiloqüents, el Ramiz va rebre dues bales que el van deixar mig immobilitzat; una va impactar contra el braç i l’altra, contra l’espatlla. Va calcular ràpidament si podria escapar per la porta lateral de habitació d’epidemiologia, però es va adonar que no seria gens fàcil: el Sami Paixà havia desplegat allà tres guàrdies que disparaven sense treva. Així que va comprendre que l’únic que podia fer era tornar-se a encarar a la porta verda i seguir disparant als guàrdies que hi havia al saló de reunions. I en qüestió de pocs minuts, ell era l’únic de la seva banda que encara estava en condicions de poder disparar.

–Que ningú es mogui del seu lloc! –va exclamar l’exgovernador Sami Paixà.

De sobte, la sala va quedar sumida en el silenci. Durant uns moments, només se sentia el grall de dues gavines que es barallaven agressivament sobre la plaça. Tot i haver sigut un tiroteig interior, el soroll de les armes va ressonar per indrets allunyats de la ciutat, i els seus ecos van retrunyir entre les muntanyes.

El silenci que va venir a continuació era fins i tot més intrigant. Una part dels convidats intentaven arrossegar-se cap a la porta, els altres restaven completament immòbils a les seves posicions, o bé arraulits o bé escudats. També se sentien alguns gemecs i crits de dolor dels moribunds.

El major va sortir de darrere de la columna on s’havia refugiat i va entrar a l’habitació d’epidemiologia, que havia quedat feta pols. A primera vista va observar que dos dels homes del Ramiz i el conserge provocador Nusret havien mort. L’ambient estava tenyit de sang –i la sang, que fluia sobre la pedra rosàcia de Minguer del terra de la cambra, havia assumit un color rogenc estrany–. El Ramiz havia sigut abatut, però seguia viu, gemegant a terra.

També va veure un dels guàrdies de la governació a terra, caragolant-se del dolor, i va pensar que probablement el podrien salvar. En un racó hi havia un jove de cara blanquíssima i pueril, que formava part de la banda dels intrusos, i que semblava haver sobreviscut a l’enfrontament sense rebre cap impacte. Quan va adonar-se de la presència del major, el mosso tremolava com una fulla, però en el seu rostre va aparèixer una estranya expressió d’alleujament, com si acabés d’adonar-se que havia sortit il·lès d’aquell caos. En veure que el major se li apropava amb una pistola a la mà, el jove va aixecar les mans per indicar-li que es rendia.

Els que havien plantat guerra a l’altra porta de l’habitació d’epidemiologia no havien sigut tan turmentats per la pluja de bales. El nou governador Hakkı Ibrahim Paixà havia mort –una bala li havia travessat el front–. El major va veure com l’ajudant Hadi respirava afligit per la mort del governador, i com els altres intrusos ferits s’entregaven als guàrdies.

Quatre bales havien foradat el mapa on durant dos mesos cada matí el governador paixà i el Damat Doctor havien marcat amb punts verds els morts, les cases i les ubicacions infectades. Una bala havia perforat el vidre del gran armari de pintura negra desgastada, però no s’havia esmicolat.

El major també va fixar-se que el vidre de l’armari de noguer adjacent s’havia trencat durant el tiroteig. En adonar-se que els homes i policies del Sami Paixà s’acostaven a l’habitació d’epidemiologia, va agafar un cofre situat al prestatge més baix de l’armari, va obrir-ne la tapa, que no estava tancada amb clau i, sota dues estores plegades, va extreure una tela de color rosa i vermell fosc semblant a una bandera –l’emblema de La Rose du Levant, on hi havia brodats una de les torres punxegudes tan particulars del castell de Minguer, el Mont Blanc i la rosa de Minguer.

Era com si, sota aquella llum pàl·lida, la banderola de tela vermella amb la rosa brodada ansiés trobar un lloc on poder cobrar vida. Quan el major va sortir de la cambra i va fer unes passes en direcció al balcó, va sentir que la banderola havia trobat la llum que desitjava –una llum que, filtrada per la tela, omplí el saló de reunions d’un vermell intensíssim sota les mirades dels convidats encara trasbalsats per l’horror del tiroteig.

El fulgor que emanava de la bandera que duia el major a la mà, que va encisar profundament els convidats esfereïts que havien vingut per assistir a l’acte, és una llum que ha sigut sovint descrita amb gran eloqüència, primer en els diaris de Minguer i després en els llibres d’història. Hem arribat al punt de la nostra narració on el fervor nacionalista desdibuixa els límits entre història i literatura, realitat i llegenda, color i significat. És per això que narrarem els esdeveniments subsegüents amb especial cura i parsimònia.

52

Hi ha una quantitat considerable de pintures a l’oli que il·lustren el major sortint de l’habitació d’epidemiologia, passant pel saló de reunions i encaminant-se fins al balcó amb la pistola Nagant a una mà i la bandera de tela roja a l’altra. La majoria són versions del retrat dels fets que va realitzar el pintor rum Aleksandros Satsos (un parent de la banda materna de la família del Lami) per al diari Adekatos Arkadi en el primer aniversari de la «revolució». És evident que aquesta pintura està enormement influïda pel famós quadre de Delacroix anomenat La llibertat guiant el poble, que tant ha inspirat, amb els seus sentiments romàntics, a revolucionaris d’arreu del món en la seva recerca de la llibertat. De fet, escrivint la nostra història, ens ha resultat impossible treure’ns de sobre la impressió que l’esdeveniment que ens ocupa fou un entre molts altres similars en diversos punts del planeta. Fins a finals dels anys trenta, en les tendes de l’illa es van vendre figuretes, làmpades i tota mena d’objectes inspirats en la Llibertat revolucionària de Delacroix i Satsos.

Quan el major travessava el llindar de la porta del balcó, el doctor Nuri va sortir d’entre la gentada i el va aturar. Va posar la mà sobre l’espatlla del major Kâmil, un inesperat gest de camaraderia. L’havia vist disparant contra els intrusos, volia abraçar-lo. Com que el major duia una bandera a la mà i una pistola a l’altra, això no va ser possible. Però el doctor va fixar-se en una cosa de la qual ni els nostres lectors ni el mateix major s’havien adonat encara.

–Està ferit?

–No! –va exclamar el major. I a continuació va veure la sang que brotava d’una ferida de bala en un punt proper al canell del braç que duia la bandera. No sentia cap dolor, però, en efecte, l’havien tocat, i vessava molta sang–. No noto res, estimat paixà –va dir adreçant-se al Sami Paixà, que havia comparegut al seu costat–. Sé, però, que cap bala obstruirà el que ara hem de fer nosaltres per la nació.

El major va pronunciar aquestes paraules amb una veu que pogués ser escoltada per tothom, cada cop més elevada. Els convidats que paraven l’orella amb atenció es preguntaven què diria el paixà com a resposta. Però aquest semblava indecís, com si fos reticent a parlar.

–Benvolgut paixà… Si no anunciem immediatament, tots plegats, el tancament de les mesquites i les esglésies, mai no aconseguirem que es respecti la quarantena. Si no ens adrecem amb la veu ben alta a la nació, especialment després d’aquest assalt, no l’escoltaran ni a vostè ni als soldats de quarantena.

El mateix major se sorprenia d’estar dirigint-se al paixà amb una veu tan categòrica. Una fotografia presa just en aquell moment el mostra brandant la pistola de la seva mà en direcció al Sami Paixà. Aquest, que anhelava que apareguessin fotografies als diaris i les revistes d’ell duent a terme el seu discurs des del balcó de la seu de governació, havia cridat tots els fotògrafs de l’illa. El fotògraf que es trobava al saló de reunions era el Vanyas, el primer fotògraf de Minguer. En la pintura Llibertat, d’Aleksandros Satsos, influïda per Delacroix, alguns dels detalls de l’uniforme, la postura i l’expressió facial del major estaven inspirats en la instantània del Vanyas.

En una cantonada de la segona fotografia presa pel Vanyas es pot observar el xeic Hamdullah totalment erecte i amb un posat solemne. No sabem fins a quin punt el xeic estava al corrent que durant el tiroteig el seu germanastre havia sigut tocat i ferit (tothom pensava que havia mort). Però comptava amb la suficient experiència política per suposar que especialment després d’aquesta sagnant incursió estaven obligats, des d’un punt de vista diplomàtic, a dur a terme l’acte que havia sigut anunciat abans. En efecte, en qüestió d’un minut s’havien reunit els convidats, i tothom compartia el parer que aquest assalt era un intent de sabotejar les mesures que volien anunciar. Tots els que es trobaven a la seu de governació, fossin cristians o musulmans, també opinaven de forma consensuada que era necessari dur a terme la cerimònia com si no hagués passat res, proclamant missatges de solidaritat i cooperació, i comunicant a la gent el tancament de les mesquites i les esglésies.

I no només això: tothom tenia la sensació que en aquell moment històric, qui millor podria donar veu a aquesta voluntat era el major (i no l’exgovernador que, trasbalsat per la seva destitució, no tenia el cap on tocava). Alguns han asseverat que, quan els senyors patriarques, els notables de les comunitats religioses i els periodistes començaven a sortir al balcó, el major tenia un aspecte extremadament exuberant. Després que un jove oficial comuniqués al Sami Paixà que el nou governador havia mort d’una bala al front, la seva expressió revelà que aquella notícia l’havia fet miques.

–Després d’això ningú no farà cas de res! –va deixar anar el Sami Paixà amb un candor sorprenent.

–Al contrari, Excel·lentíssim paixà –El major el va mirar i va donar-li una rèplica que esdevindria molt cèlebre més endavant:– Si nosaltres ara féssim un pas endavant i proclaméssim la revolució, la nació mingueresa, tan progressista, no faria només un pas amb nosaltres, sinó dos.

El que més els costa d’entendre als historiadors turcs i otomans nacionalistes i conservadors no és només el context en el qual s’utilitzaven a l’illa termes com «progrés» i «revolució», particularment l’any 1901. Aquests historiadors han sigut incapaços d’acceptar que l’abisme que separava els otomans de l’illa (un abisme que, val a dir, també era fruit de la seva pròpia incompetència com a administradors) era ni més ni menys que l’existència d’una nació mingueresa –i és per això que han intentat, peti qui peti, demostrar que rere els fets hi havia altres poders misteriosos, causes encobertes, mans estirant els fils en la foscor–. Segons ells, l’inici de la «revolució» no va tenir lloc «tal com s’ha explicat». La prova més clara és que al major, un oficial de trenta-un anys de rang modest que havia sigut empresonat uns dies abans per manca de disciplina, mai a la vida li passaria pel cap parlar d’aquesta manera, com si li estigués donant ordres, a un «exgovernador» vint i tants anys més gran, que, a més, era un buròcrata veterà amb rang de paixà.

En aquest punt, també volem afegir que un dels principis de la «revolució» era començar a convertir en realitat una per una coses que anteriorment no s’havien materialitzat, que s’havien pensat però descartat perquè era impossible que es fessin realitat, o que ni tan sols ningú les havia somiat.

Tres eren les fonts de l’ímpetu del major: l’experiència que duia a les espatlles, la seva moral rectora i un afecte sincer per la gent de l’illa. Independentment de totes les pressions i temors, i més enllà de l’orde i medalla otomans que duia sobre el pit, la força que el va empènyer a passar a l’acció radicava en aquests sentiments purs i genuins. Mentre els convidats ocupaven el balcó de la governació tal com havia planejat l’exgovernador, el major va adreçar-se al Sami Paixà amb gran franquesa, de manera que el Damat Doctor i la resta dels presents el poguessin sentir:

–Excel·lentíssim governador paixà… Mentre el nostre sultà, Sa Majestat Abdülhamit, segueixi assegut al tron, a nosaltres, a vostè i a mi, se’ns ha barrat qualsevol camí de tornada a les nostres vides anteriors, a Istanbul, malauradament.

Després de pronunciar categòricament aquestes sentides paraules –que eren també una «profecia» per a la Pakize Sultan i el seu marit, com veurem més endavant–, el major va continuar apujant el to de la veu mentre el seu discurs guanyava en retòrica i lirisme:

–Benvolgut paixà, no es posi trist, perquè tenim un gran consol: no estem sols. Ens acompanya la nació mingueresa. Com ha copsat tothom que viu en aquesta illa, com ha entès tota la nació mingueresa, sempre que seguim rebent les ordres telegràfiques d’Abdülhamit serà impossible alliberar-nos de la pesta i sortir-ne sans i estalvis.

Per primer cop en la història de l’illa, es pronuncià en públic i amb veu alta l’expressió «nació mingueresa»; mai abans no s’havia expressat tampoc un rebuig tan clar a Abdülhamit. Fins i tot un comentari tan inofensiu com aquest era suficient per alarmar a tothom. Ara el major havia arribat fins a la balustrada del balcó.

–Si ens governéssim nosaltres mateixos sense haver d’esperar les ordres d’Istanbul, la quarantena es mantindria; la malaltia desapareixeria i tots ens salvariem –va dir, parlant com un autèntic polític. I tot seguit es va girar a la plaça i cridar amb totes les seves forces:– Llarga vida a Minguer! Llarga vida als mingueresos! Llarga vida a la nació mingueresa!

La plaça s’havia anat omplint de mica en mica. En aquell moment hi havia una multitud de cent cinquanta persones. La majoria eren curiosos que, després de fugir del tiroteig, anaven tornant a la seu de la governació per esbrinar què estava passant. En veure que el xeic Hamdullah i el patriarca Konstantin Efendi sortien al balcó acompanyats de l’exgovernador i el Damat Doctor, els venedors ambulants, guàrdies municipals i els carreters –la majoria dels quals havien corregut espantats a amagar-se dins de botigues, rere les columnes i els arbres dels voltants de la plaça de la Província–, van anar reapareixent. Mentre esperava que es congreguessin, el major va encarar-se al Sami Paixà va pronunciar aquestes històriques paraules, confirmades tant per testimonis com per les cartes de la Pakize Sultan:

–Excel·lentíssim paixà… sense la seva destríssima gestió, tampoc hauríem arribat tan lluny. Vostè és el més gran dels nostres governadors. Que Déu el beneeixi! I no només és el governador del sultà, sinó el governador de la nació! Aquest comitè, els que estem aquí reunits, proclamem la llibertat de Minguer. D’avui endavant la nostra illa és lliure. Visca Minguer, visca la nació mingueresa, visca la Llibertat!

A sota del balcó, a la plaça, a mesura que s’anava incrementant la gentada, els fotògrafs prenien instantànies sense parar. Aquestes fotografies del divendres 28 de juny de 1901, que mostren les figures més importants de l’illa l’una al costat de l’altra al balcó, amb un aspecte força optimista, van acompanyar les notícies de la premsa on s’anunciava que finalment la nació de Minguer havia irromput en l’escena històrica mundial. Aquestes imatges es van publicar en centenars de diaris en els cinc continents del planeta, i després serien reproduïdes en nombrosos llibres, enciclopèdies, segells i cròniques històriques.

És especialment destacable una fotografia feta per Arhis Bey, que va ser duta a Creta amb l’ajuda del cònsol francès en una de les barques de pescadors que encara s’enduien gent de l’illa, i d’allà va passar a França on, el dilluns 1 de juliol de 1901, és a dir, tres dies després, fou publicada com a notícia a la segona pàgina de Le Figaro, un dels diaris més famosos de París, conservador i de dretes:

Revolució a Minguer

Minguer, la petita illa otomana del Mediterrani oriental famosa pel seu marbre i les seves roses, ha declarat la seva independència. En aquesta illa, d’una població de vuitanta mil persones, la meitat cristianes i l’altra meitat musulmanes, ha prevalgut una violenta epidèmia de pesta que s’ha allargat nou setmanes. Quan l’organització de quarantenes de l’illa fou incapaç de posar fi a l’epidèmia, les potències internacionals, cridades per l’estat otomà, encerclaren Minguer amb quatre vaixells de guerra, per tal d’evitar la propagació de la pesta fins a Europa. Tres anys abans uns peregrins que tornaven del Hijaz van rebel·lar-se contra les dures mesures de quarantena, un enfrontament en el qual van morir set illencs i un soldat. En el moment de la proclama de la revolució, s’han sentit sorolls d’armes per la ciutat i s’han vist els moviments dels soldats otomans pels carrers.

La darrera frase era una exageració. En aquest llibre no ens hem preocupat de corregir aquesta mena de falsedats periodístiques, ni tampoc ens hi volem detenir gaire; pensem, però, que aquella informació incorrecta va ser inclosa perquè el diari francès volia donar a entendre que l’illa encara estava sota control otomà.

Alguns historiadors, però, han presentat la possibilitat curiosa que aquesta mentida fos inclosa per ensarronar la Sublim Porta, fins i tot Abdülhamit. Istanbul no tenia ni idea de què estava passant realment a l’illa. Com que la línia de telègraf havia quedat inhabilitada, només es podien rebre notícies de l’illa a través dels barquers que transportaven gent, i a Abdülhamit no li havia resultat gens fàcil infiltrar espies entre aquests contrabandistes, la majoria dels quals eren rums. Era difícil saber des d’Istanbul qui ostentava realment el poder a l’illa.

La notícia del diari Le Figaro, que havia sigut publicada en un quart de pàgina, anava acompanyada de la fotografia que mostrava la gent del balcó, i a sota s’hi havia escrit: «La independència de Minguer proclamada des del balcó de la seu de la governació otomana!». La setmana següent, la revista francesa L’Ilustration va publicar un aiguafort fet a partir de la mateixa imatge, que van descriure amb una frase similar. Els periodistes francesos, evidentment, no sabien qui eren les persones de la fotografia. Com que aquest és també un llibre d’història, deixarem aquí anotades les persones del balcó: el xeic Hamdullah, el líder de la comunitat ortodoxa el patriarca Konstantinos Laneras, l’exgovernador Sami Paixà, el Damat Doctor Nuri, tots els cònsols, el director del servei d’intel·ligència Mazhar Efendi, cinc escortes i dues persones la identitat de les quals encara avui som incapaços de determinar. (El Ramiz i els seus homes ferits, així com el Hadi, l’ajudant del nou governador, havien sigut empresonats al soterrani de la seu de la governació.)

Un dia després, el diari britànic The Times va escriure sota la mateixa fotografia d’aquestes persones les següents paraules, que més endavant tots els historiadors nacionals s’aprendrien de memòria perquè els agradava com sonaven i que per això acabarien sent utilitzades sovint, esdevenint prou estereotipades: «La independència de l’illa de Minguer ha sigut proclamada des de la seu de la província otomana amb un discurs conjunt realitzat per les comunitats cristiana i musulmana.»

El govern d’Istanbul i Abdülhamit es van assabentar de la proclamació d’independència a través dels telègrafs enviats per l’ambaixador a París, el Münir Paixà, i l’ambaixador a Londres, el Kostaki Antopulo Paixà, que havien llegit aquestes peces als diaris. Com que Abdülhamit, que no es creia que aquestes notícies fossin certes, volia veure amb els seus propis ulls al més aviat possible les pàgines dels diaris Le Figaro i The Times on havien sigut publicades, han circulat rumors exagerats sense fonament de com va enviar urgentment detectius a la dàrsena de Sirkeci a Istanbul, on es descarregaven els sacs de correus provinents d’Europa. Com que no arribava cap rèplica de Minguer als missatges que enviaven constantment, tant el sultà com la burocràcia de la Sublim Porta es preguntaven (com era d’esperar) d’on sortien aquests rebels nacionalistes i, especialment, qui eren els seus líders.

53

Després que el major proclamés en turc la llibertat i independència de Minguer, la plaça va quedar en silenci. En aquell moment el Hasmet, el més ancià dels servents de la seu de la governació, va lligar amb gran destresa la «bandera» que duia el major en la seva mà sagnant al pal pesat que duia com arma per defensar-se i l’hi va retornar.

És així com aquest servent, que mai a la seva vida havia sortit de l’illa i que ni tan sols sabia llegir o escriure, va passar a la història. Molts anys més tard, quan el nou govern minguerès nacionalista va recuperar el poder després d’alliberar-se de l’ocupació italiana, va batejar la nova escola construïda al poble del servent com Escola Primària del Portabandera Hasmet. Molts pintors han retratat l’instant en el qual l’ancià Hasmet lligà la bandera al pal. Més endavant, però, en les il·lustracions d’aquesta escena presents en els bitllets mingueresos qui apareixia entregant al comandant Kâmil la bandera eren dues noies joves, ja que el Ministeri d’Educació va considerar que aquesta seria una imatge més apropiada; i el vell servent va anar desapareixent de les representacions fins que a partir dels anys setanta ja havia caigut completament en l’oblit. Avui dia és una figura que recorden només els camperols.

El «gest» del servent ancià, tan celebrat pels pintors, també va donar forces al major. Va deixar la seva pistola, va empunyar el pal abanderat amb les dues mans, una d’elles plena de sang, i la va començar a onejar agafant-lo horitzontalment, de manera que es pogués veure des de tots els punts de la plaça. La ferida dificultava aquest moviment, el pal amb la bandera era pesat, però el perseverant comandant Kâmil va onejar l’estàndard a esquerra i dreta tres vegades. Un cop quedà satisfet, sentint que tothom havia vist el color i l’agitació de la bandera, la va entregar al Hasmet i va recitar en francès el que havia dit uns moments abans:

–Vive Minguère, vive les minguèriens! Liberté, Égalité, Fraternité! –i també va repetir en turc aquestes paraules–: Visca Minguer, visca els mingueresos! Llibertat, Igualitat i Fraternitat! La nació mingueresa és una gran nació –va continuar dient–. La nació mingueresa vencerà la pesta, i amb la traça de la nostra venerable delegació i el nostre governador, avançarà cap a la Llibertat, el Progrés i la Civilització. Visca Minguer, visca els mingueresos! Visca els nostres militars, visca els nostres doctors de quarantena, visca els nostres soldats!

La majoria dels que estaven presents en el balcó pensaven que el major estava anant massa lluny, evidentment. Però tots esperaven pacientment perquè pensaven que tot això era un teatret organitzat pel Sami Paixà –si bé no acabaven de desxifrar quin era el seu objectiu últim–. El testimoni més important sobre aquesta qüestió són les línies que li dedicà al respecte la filla del líder de la comunitat rum, el Patriarca Konstantin Efendi, que es publicarien l’any 1932 a Atenes amb el nom d’El vent de Minguer. Segons la seva filla, aquell vespre el patriarca no estava gens content amb la idea que l’illa s’escindís de l’Imperi otomà. Al contrari: estava increïblement preocupat i intranquil. S’havia assabentat en el moment que s’estaven duent a terme els discursos des del balcó que dos dies abans el governador Sami Paixà havia sigut acomiadat, que el nou governador Ibrahim Hakkı Paixà havia mort i que el seu ajudant havia sigut ferit, i, parlant amb la seva família, va repetir en múltiples ocasions que es trobaven al llindar d’una catàstrofe, que Abdülhamit mai a la vida deixaria impunes els responsables d’aquell aixecament ridícul. Sabia molt bé el que havia passat en casos de rebel·lió similars en altres illes: el sultà no trigava a enviar un dels seus cuirassats a bombardejar a canonades indiscriminades l’illa, els seus pobles i ciutats.

Però com també va deixar per escrit la seva filla, l’assossegava saber que l’illa estava encerclada pels vaixells de les grans potències, és a dir, que entre Abdülhamit i els poders occidentals existia una aliança política oberta en referència a l’illa de Minguer. Abdülhamit no gosaria actuar pel seu compte i esguerrar el bloqueig per anar a bombardejar l’illa amb els cuirassats Mahmudiye i Orhaniye. El patriarca també creia que aquests clams de llibertat i independència eren cosa del sagaç exgovernador paixà, que sempre estava a l’aguait d’oportunitats per aprofitar-se de la situació. Tenia una resposta clara a la pregunta que es plantejaven Abdülhamit i Istanbul: «Qui és el líder d’aquesta revolta?». Al seu parer, l’exgovernador Sami Paixà.

Amb el Cop de l’Oficina de Telègrafs i el seu empresonament subsegüent, el major Kâmil havia guanyat prestigi i reputació entre els veïns musulmans que estaven emprenyats amb Istanbul i el governador. Fins i tot les famílies rums riques, que no s’interessaven en absolut pel que passava en els barris musulmans, havien sentit a parlar d’aquest home. Amb el pas dels dies, cada cop menys gent es creia que aquest brillant oficial, destinat a grans comeses, hagués arribat a l’illa com a mer guardaespatlles de la filla d’un sultà i acompanyant una enigmàtica delegació que anava a la Xina (sobre la qual ningú havia sentit res), suposadament a donar consells als musulmans d’allà. S’havien convençut, en la seva desesperació, que en realitat havia desembarcat a l’illa amb una missió molt diferent.

La sang que vessava de la ferida oberta que tenia el major en la part inferior del seu braç esquerre li havia deixat ben xops el canell, la mà i els dits. Més endavant, no només dignataris, els escortes i els funcionaris musulmans presents en el balcó, sinó també els cristians –alguns amb sinceritat, d’altres exagerant un escepticisme fingit– es veurien obligats a parlar sobre la sang que, de tant copiosa, havia arribat a tintar la bandera. En les dècades dels anys trenta i quaranta, quan va estendre’s vigorosament la idea que ser minguerès era una «qüestió de sang», aquest seria recordat i instituït com el moment més dramàtic de la «lluita per la llibertat», i en els llibres i diaris es va començar a escriure obertament que allò que havia empès els mingueresos a l’acció revolucionària havia sigut ni més ni menys que la sang que banyava la bandera i gotejava més avall, sobre la plaça i la terra, emanant dels dits i el canell del fundador de l’estat.

Aquesta era la sang de la noble nació mingueresa, una nació amb la seva pròpia llengua que milers d’anys abans havia emigrat del sud del mar d’Aral fins a l’illa. En esdevenir vermellíssims el canell i la mà del major, el doctor Nuri, aprofitant que havia deixat de banda la bandera, el va agafar per intentar observar de prop la ferida, apujant-li la màniga de l’uniforme. Tenia certa experiència en el tractament de ferides, perquè en els hospitals de campanya paupèrrims dels indrets més remots de l’imperi havia examinat molts soldats i oficials lesionats. Quan va copsar amb el seu ull clínic les característiques de la ferida encara sagnant del major, es va adonar que la situació era molt greu.

Alguns asseveren que emportant-se’l del balcó, el Damat Doctor volia silenciar el major. Aquest no fou el cas en absolut. La intervenció mèdica del Damat Doctor era necessària –i era necessària en aquell moment–. En cas contrari, tal com veurem en les pàgines següents, el major no hagués esquivat la mort. El doctor Nuri no va voler trigar ni un segon a allunyar-lo d’aquella escena triomfal i emportar-se’l del balcó, perquè estava perdent sang a una velocitat preocupant, i el va fer estirar per realitzar un primer intent per frenar l’hemorràgia.

Quan el major va ser apartat del balcó i dut a l’interior, la petita multitud de ciutadans curiosos de la plaça es va agitar una mica. Un parell de persones que duien fes van cridar: «Visca, llarga vida!». Eren uns badocs que no s’havien pres seriosament els sorolls del tiroteig i que es pensaven que tot això era un numeret del Sami Paixà. La majoria, però, havien comprès que el que presenciaven era un fet extraordinari, no només a causa de les paraules del major i el seu oneig de la bandera, sinó també per l’enrenou del tiroteig i el silenci subsegüent. També hi havia algunes persones que s’havien emocionat amb l’oneig «superb i delicat» de la gloriosa bandera sobre la gent. Fou probablement un d’aquests qui va deixar anar un crit que unes hores abans hauria sigut impensable.

–À bas Abdülhamit!55

El Sami Paixà i els altres del balcó van reaccionar amb gestos reprovatoris, com dient que no tolerarien aquesta mena d’impertinències. La veu havia arribat d’algun lloc de sota el balcó, de la porta d’entrada de la seu de governació potser, però els funcionaris, soldats i policies musulmans, escrivans dels cònsols i periodistes de la plaça van fer com si no haguessin sentit res, ocultant així la identitat del calumniador. Avui dia encara no tenim evidència precisa sobre aquest fet, quelcom que a vegades ens fa pensar que en realitat potser ningú va pronunciar aquestes paraules provocadores. Arrufar el nas davant d’aquesta insolència i falta de respecte a Abdülhamit suposà, tant per al Sami Paixà com els altres del balcó, una manera d’apaivagar una mica el desassossec que sentien tots, imaginant-se que «el sultà s’empiparà moltíssim!». El llenguatge corporal del Sami Paixà revelava el que estava pensant: «Facin callar aquest home!».

Les personalitats del balcó intentaven donar als espies del sultà i als periodistes la impressió que no estaven fent res en contra d’Istanbul ni del sultà, però aquesta actitud duraria ben poc. Curiosament la majoria creien, tot i l’assalt a la governació i les accions i paraules exagerades del major, que l’acte planejat pel governador encara podia dur-se a terme amb relativa normalitat. Des de la nostra perspectiva com a historiadors, volem recalcar que sovint aquells que inicien processos cap a grans conflictes, rebel·lions, caos i devastació ho fan fins i tot tement les repercussions de les seves propies accions, i convençent-se a si mateixos d’estar fent una cosa que es just el contrari del que acabaran aconseguint.

Un cop el major va ser retirat del balcó, el Sami Paixà adoptà una actitud neutra: va anunciar a la gentada que durant una temporada indeterminada es prohibiria l’entrada a les esglésies i les mesquites per tal de garantir l’èxit de la quarantena. Tampoc seria necessari, doncs, que es toquessin les campanes o es fessin les crides a la pregària. Afectat per l’olor de pólvora que encara circulava per l’aire, la ferum de la sang vessada durant el tiroteig, i els gemecs dels ferits que encara arribaven des de l’interior, el paixà es va veure incapaç de recitar un discurs eloqüent i pompós. D’altra banda, als monestirs i als tekkes només hi podrien entrar i sortir les persones que hi residien, i ningú més, va seguir explicant. És per això que uns funcionaris de la governació les determinarien i les enumerarien, i així ho havia subratllat el paixà, perquè creia que era un dels punts més difícils de la remesa de prohibicions vinculades a les mesquites i a les esglésies. També havia traçat juntament amb el cap de secretaria de la governació les normes que seguirien amb rigor els funcionaris, havent-les detallat una per una. Com que aquesta normativa li semblava important, va començar a llegir-la d’un paper. Per a ell era crucial poder dur a terme aquest discurs, que havia redactat amb moltíssima cura.

Però ni els del balcó ni la multitud de la plaça van poder escoltar del tot bé les paraules del Sami Paixà. La veu de l’exgovernador no sortia amb prou força, i tothom estava distret, intentant comprendre què estava passant, xerrant amb la persona del costat. Alguns ancians i admiradors d’Abdülhamit que eren a la plaça van cridar: «Visca el sultà! Llarga vida al nostre sultà!». Clams que no es contradeien amb el discurs que el Sami Paixà havia escrit meticulosament, on no apareixia cap paraula en contra d’Istanbul o el sultà.

Mentre el governador feia el pregó, el director d’intel·ligència ordenà al Vanyas que fes fotografies de l’estat de l’habitació d’epidemiologia. La cambra de la porta verda era relativament menuda, així que els intrusos abatuts havien caigut els uns a sobre dels altres, i la sang dels cadàvers havia acabat barrejada. Les taules grans estaven tirades per terra, les tauletes bolcades, les làmpades caigudes, els vidres trencats, tot estava ple de forats… Però, sorprenentment, el mapa «epidemiològic» seguia penjat a la paret. Fins i tot semblava que les bales havien foradat més les parets que no pas el mapa.

Aquestes fotografies, que mostren cadàvers sagnants en primer pla amb el mapa de Minguer al rerefons, arribaren a mans de la premsa atenenca tan sols tres dies després, i apareixerien publicades al diari Efimeris amb el titular «A Minguer han sigut abatuts els partisans d’Abdülhamit oposats a la revolució!».

Mentrestant, al diari Arkropolis van escriure, en referència als cadàvers ensangonats que romanien a terra, que «Aquest és el final dels homes del nou governador que va enviar Abdülhamit per sufocar la Insurrecció de Minguer!»

Que aquestes notícies i fotografies fossin publicades en la premsa grega i europea significava que s’havia encetat un imparable procés de revolució i independència, i que ja era impossible fer marxa enrere. És a dir, la possibilitat de deixar hissada la bandera otomana, entregar temporalment l’administració a un altre poder i després recuperar l’illa – com havia fet Abdülhamit amb altres territoris– no era un pla d’acció factible a Minguer.

Alguns insinuen que aquestes fotografies foren entregades expressament a la premsa grega pel Sami Paixà amb l’objectiu de mostrar als musulmans i als cristians de l’illa menys receptius a la independència, i intimidats pel possible càstig d’Abdülhamit, que no era possible rectificar la situació, que no podien tornar pel camí per on s’havien desviat. No compartim aquesta perspectiva: igual que el major, el Sami Paixà tampoc no havia anticipat com transcorrerien els fets, i el que va intentar fer sempre va ser mitigar els esdeveniments, no inflar-los. Però també sabia que, considerant especialment la mort del nou governador, si aquestes fotografies no sortien publicades, Abdülhamit l’hauria considerat a ell el principal responsable, i l’hauria culpat encara més per no haver obeït l’ordre de deposició. El Sami Paixà havia comprès, fins i tot abans de concloure el seu discurs de quarantena en el balcó, que ja no li quedava cap possibilitat de tornar a Istanbul o de viure en terres otomanes.

Finalment, tal com havia planejat el paixà, els notables de les comunitats, líders religiosos, polítics i doctors van pregar tots plegats en el balcó –cadascú adequant-se a les seves pròpies creences– perquè es respectés la quarantena i Déu expulsés la pesta de Minguer. Desgraciadament, les instantànies que mostren aquest moment tan simbòlic de la germanor laica que sempre havia existit a l’illa (i que sempre hem continuat preservant) uns anys després circularien amb una descripció errònia: «Fotografia presa mentre els fundadors de l’estat de Minguer resen perquè el seu país tingui una llarga vida i procuri la pau i la felicitat de tothom».

Després de finalitzar l’acte, els convidats, entrant amb expectació i temor a l’interior del saló des del balcó, es van quedar garratibats en veure els cadàvers que havien començat a transportar els servents i els escortes. Ni tan sols el líder de la comunitat rum ortodoxa, el patriarca Konstantin Efendi, va poder contenir la seva curiositat, i abans de dirigir-se a la porta principal va encaminar-se a l’habitació d’epidemiologia, on va quedar-se parat uns moments observant els cadàvers que tenia davant dels ulls amb el crucifix a la mà, incloent-hi el front perforat per una bala del nou governador i la seva cara ensangonada, i va quedar tan impactat que dos ajudants el van haver d’acompanyar a l’exterior. El Sami Paixà va donar les gràcies als convidats més distingits, especialment als senyors patriarca i xeic, pel seu suport en els esforços de quarantena. Com si tot anés sobre rodes, com si no hi hagués hagut cap mena d’altercat, com si no hagués mort ningú, els va acomiadar amablement amb paraules com «Gràcies a Déu…».

A la porta del despatx del governador, el doctor Nuri lluitava per frenar l’hemorràgia del major. El doctor Tasos, un vellard xafarder membre de la delegació de quarantena, li estava donant un cop de mà.

El Sami Paixà va tornar a la sala de reunions i en veure que els cònsols l’estaven esperant el va envair una gran sensació de pau i seguretat. Va tornar a sentir dins seu la força de l’antic governador Sami Paixà, l’home que ho controlava tot en tot moment. Havia esdevingut l’únic sobirà a l’illa: els cònsols ho havien entès, i es reflectia en les seves mirades.

–A partir d’ara les coses a Minguer ja no seran com abans, que els quedi clar! –va dir el Sami Paixà als cònsols amb unes ínfules sorprenents, una arrogància que no hauria mostrat en circumstàncies normals–. Seran castigats tots els que estaven darrere d’aquest diabòlic assalt que tenia com a objectiu sabotejar els esforços de quarantena i posar en perill les vides i els béns dels ciutadans de Minguer –va continuar dient–. Està clar que aquests covards han pogut penetrar tan a dins de la governació aprofitant-se de les concessions dels cònsols. Així que a partir d’ara són invàlids tots els permisos atorgats als cònsols per entrar a la seu de la governació. Les concessions dels cònsols també seran reavaluades una per una. Sigui quin sigui el cònsol que està rere aquest atac, no ho dubtin, també ell serà castigat, naturalment. Rebran notícies del ministre d’Afers Exteriors.

Tots els periodistes i els cònsols presents van escoltar com el Sami Paixà declarava que la feina anteriorment duta a terme pel secretari d’intel·ligència ara la faria una persona a la qual es referia com a «ministre d’Afers Exteriors», sense que ningú plantegés cap pregunta al respecte. Significava que també el «governador» Sami Paixà creia en les paraules del major: que creia en un estat independent.

En aquell mateix moment, el major va pronunciar: «Minguer és dels mingueresos». Però el dolor i la fatiga eren tals que no va poder seguir parlant, i va callar reposant el cap sobre el coixí que li havien col·locat darrere.

Alguns van voler traçar símils entre les conductes típiques d’un empestat i el moviment dificultós i espasmòdic del braç i la mà del major, així com el seu farfalleig desorientat. Aquests eren els «realistes» que pensaven que plantar cara a Istanbul desembocaria en una tragèdia. És per això que volien creure en la idea que el major estava «delirant» com els malalts.

Seguint les indicacions del Damat Doctor, el major Kâmil va ser extret del saló de reunions, encara ple de gent, i dut sobre braços i espatlles. La pintura a l’oli d’Aleksandros Satsos datada del 1927 que retrata aquesta escena és realment magnífica. La gent de l’illa desgraciadament no ha vist mai l’espectacular quadre original en persona, perquè forma part de la col·lecció privada d’un milionari alcohòlic de la indústria petroliera de Texas, però el coneix a través dels facsímils en blanc i negre publicats en diaris i revistes, que deixen entreveure prou bé els seus continguts. A nosaltres ens resulta molt encertat que en aquesta pintura el fundador de l’estat i l’heroi de la llibertat aparegui estirat pràcticament com una dona fràgil, amb la pistola i la bandera a la mà, els seus ulls justament aclucats i una pell de color pàl·lid. Tanmateix, tots els historiadors locals són del parer que el principal desig del major Kâmil era posar-se dempeus al més aviat possible i accelerar la revolució.

Quan la multitud es dirigia a la sortida, el Sami Paixà, que en un moment concret va trobar-se cara a cara amb el cònsol francès, va voler que especialment el Monsieur Andon palpés la força que sentia en el seu interior.

–A partir d’ara, quan decideixi abusar de la seva autoritat i nosaltres li parem els peus, potser abandonarà d’una vegada per totes el seu costum d’enviar queixes a Istanbul, a la seva ambaixada. De fet, gràcies a les accions del nostre comandant, aquesta ja no és una opció –com que volia deixar clar que s’estava referint al major i el seu Cop de l’Oficina de Telègrafs, va mirar en direcció a la porta per on l’acabaven de treure.

És així com el fundador de l’estat minguerès, que els nostres lectors han conegut com el major Kâmil, va rebre per segona vegada de la boca del Sami Paixà l’apel·latiu «comandant» Kâmil, tal com els mingueresos s’hi han referit ininterrompudament durant cent setze anys amb emotiva veneració. A partir d’ara nosaltres també ens hi referirem com a comandant, però de tant en tant l’anomenarem major per recordar-ho als nostres lectors.

54

En les seves memòries diplomàtiques anomenades Europa i Àsia, el Sait Nedim Bey, ambaixador jubilat i notablement esnob, retrata la pèrdua de l’illa de Minguer –i el fet que la Sublim Porta se n’assabentés a partir de diaris francesos i anglesos– com un exemple més de la incompetència extrema de la burocràcia otomana en els seus anys de decadència. A nosaltres aquesta perspectiva no ens sembla la més encertada. Com que la línia de telègraf estava inhabilitada i la pesta i el bloqueig havien desbaratat la xarxa d’espies del sultà, era natural que Abdülhamit i la burocràcia d’Istanbul no tinguessin cap notícia de l’illa. Els ambaixadors francès i britànic a Istanbul tampoc estaven gens informats perquè els cònsols no podien enviar missatges a l’exterior. De fet, després de la proclamació de la Llibertat i la Revolució aquell dia en la plaça de la Província (un temps després aquests dos conceptes gloriosos començarien a ser mencionats conjuntament), els cònsols van abandonar l’edifici com si fugissin, es van tancar a les seves cases –ben conscients que durant una temporada el Sami Paixà els castigaria clausurant els seus negocis i les agències de viatges– i van limitar-se a esperar i observar els fets des de la distància de les seves llars.

Com que sabia que el transcurs dels esdeveniments conduïa a la independència i que això era una necessitat històrica, el Sami Paixà mai no es va deixar influir per la indecidibilitat d’alguns funcionaris i secretaris. Però en alguns articles escrits sobre la qüestió de la «pèrdua de Minguer», hi ha historiadors que han asseverat que, en realitat, el Sami Paixà representava simbòlicament la possibilitat de fer marxa enrere, de manera semblant al que representava la bandera otomana que havia deixat hissada Abdülhamit a Xipre o a Egipte després d’entregar aquests territoris als britànics vint anys enrere; és a dir, que en el fons seguia sent lleial al sultà.

Tots els historiadors estan d’acord en un punt: aquella nit el comandant Kâmil va estar increïblement a prop de la mort. Com que no es va redactar cap informe mèdic sobre la ferida que va afligir el fundador de l’estat en aquest moment tan dramàtic i nacionalista, s’han escrit coses contradictòries i extremadament exagerades al respecte. Al nostre parer el més raonable és repetir aquí el que la Pakize Sultan va sentir del relat del seu marit: la bala havia destrossat brutalment la part inferior del braç esquerre del major. El doctor Nuri i el doctor Tasos, que va acudir a ajudar-lo, el primer que feren va ser afanyar-se a frenar el vessament de sang en quantitats extremes. Tots dos havien constatat que el coratjós comandant podria morir a causa de l’hemorràgia. Mentre un d’ells exercia pressió sobre la vena amb la mà, l’altre li havia fet un torniquet al braç.

Després de frenar l’hemorràgia, el major es va mig desmaiar quan l’estaven transportant en braços a l’habitació del costat. El doctor Nuri havia pensat que el lloc més apropiat per dur a terme la intervenció de forma més ràpida era la seva pròpia cambra. La Pakize Sultan es va cobrir el cap i va retirar-se a la petita habitació del darrere. El major, mig inconscient, va ser estirat al sofà d’estil europeu de l’entrada de l’habitació on a vegades la Pakize llegia novel·les. L’ampla habitació s’estava omplint tant de gent que el Damat Doctor va haver de fer fora a tothom i va tancar la porta.

El major, al sofà i en un estat de semiinconsciència, de tant en tant entreobria els ulls, semblava observar el que passava al seu voltant, i fins i tot feia preguntes. (Va preguntar pel Sami Paixà.) Però el doctor Nuri va dir-li que no parlés. També va prohibir a la gent preguntar-li coses. El rostre del comandant estava pàl·lid, i els ulls, closos. Després d’assegurar-se que no perdia més sang, els doctors es van relaxar una mica.

El primer quart del segle XX fou una època salvatge. En comparació a la resta, foren els anys en els quals els humans es van disparar més bales els uns als altres i van ferir-se més. Això potser pot explicar-se tenint en compte que fou un temps en el qual es van propagar les idees a tota velocitat i van abundar revolucionaris nacionalistes i patriòtics que s’arriscaven sense pensar-s’ho dues vegades i agafaven un rifle per carregar contra l’enemic armat. Però aquell dia va passar justament el contrari del que solem llegir en els manuals de medicina de l’època: tot i que el comandant Kâmil s’havia emportat una bala en un punt del cos aparentment innocu –la part inferior del braç esquerre–, el més probable és que perdés tanta sang perquè una artèria principal havia sigut perforada de ple.

Abans que es fes fosc, la Pakize Sultan va emergir de l’habitació posterior de l’estança de convidats on s’havia reclòs i va començar a contemplar l’escena que s’hi vivia. Veure el major estirat al sofà del costat de la porta amb el seu uniforme otomà i la seva medalla i ordes ensangonats, la bandera aferrada a la mà… li va semblar una imatge molt romàntica, tot i que no estava al corrent que aquell home es disposava a fundar un nou estat. Sí que sabia, però, que a l’habitació d’epidemiologia hi havia hagut una matança. L’olor de pólvora havia impregnat cada centímetre de l’edifici. Volia estar a l’altura de la diligència del seu marit, que estava fent tot el possible per salvar aquest soldat heroic que els havia protegit, però no sabia ben bé com actuar. Va donar l’ordre que s’enviessin missatgers per notificar els fets a la dona del major, la Zeynep, i la seva mare, i convidar-les a la seu de la governació.

Quan va arribar la Zeynep, li havien afluixat una mica el torniquet al voltant del braç esquerre per evitar que la mà acabés gangrenada, i l’estaven tornant a embenar. En veure la cara pàl·lida i l’estat mig inconscient del seu marit, ella va deixar anar un crit agut, va caure sobre els genolls i el va abraçar. Els que estaven a l’habitació es van anar allunyant de la parella de noucasats, i la Pakize Sultan, que els observava des d’una distància de sis o set passes, mai no oblidaria aquella imatge.

Segons la Pakize Sultan –que, recordem, s’havia passat tota la vida tancada en palaus–, la prova més gran de l’amor entre home i dona era no només la seva profunditat i genuïnitat, sinó també que els sentiments entre ells fossin recíprocs i positius. Al seu parer, certament entre el major i la Zeynep es podia palpar aquesta intensa proximitat. Estava claríssim que la Zeynep, quaranta-cinc dies després d’haver-se casat, no podria viure sense el major Kâmil. Quan publiquem les cartes de la Pakize Sultan després d’aquesta novel·la, el lector podrà degustar de principi a final el retrat que ella fa del fundador de l’estat i la seva dona, una descripció que indubtablement acabarà ocupant un lloc prominent en els llibres de text escolars.

La Pakize Sultan, de manera conscient o inconscient, però presa de l’entusiasme que va sentir en aquell moment, també va voler donar ànims a l’home que estava lluitant per separar l’illa de Minguer dels otomans:

–Enhorabona, comandant! –va dir–. Ha demostrat que és un veritable illenc!

–Minguer és dels mingueresos –va murmurar el comandant amb dificultat.

La Pakize Sultan també va presenciar com pujaven el comandant Kâmil al landó blindat que el duria a la guarnició. Tots els funcionaris de la governació s’havien apilat a la porta, i rodejaven el carruatge. L’anhel de l’alliberació i l’esperança de salvar l’illa havien brindat a tothom un optimisme renovat tot i els horrors del tiroteig viscut.

La obra pictòrica més mítica que retrata la nit que foren proclamades la Llibertat i la Independència i començà la Revolució és un quadre que coneix l’illa sencera, pintat pel pintor Tacettin. Mostra el landó blindat de la governació avançant pels carrerons buits de la ciutat enmig de la foscor. En aquesta magnífica pintura el seient del conductor del carro apareix buit, perquè tan sols un dia després de la proclamació la pesta va infiltrar-se en el cercle dels carreters i tots van emmalaltir. El conductor Zekeriya no es va contagiar perquè no solia freqüentar els mateixos espais que la resta; però quan, en un sol dia, van morir quatre dels carreters més veterans, atents i ancians, estimats per tots els ciutadans d’Arkaz, trobar un carro va passar a ser molt difícil. Després de la mort dels carreters, el poble va començar a imaginar-se el landó avançant a través de la nit sense conductor, i el pintor Tacettin també va voler deixar constància d’aquest sentiment.

El dia que es van proclamar la Llibertat i la Independència d’Arkaz van morir setze persones de pesta. Aquesta xifra estava lleugerament per sota de la mitjana diària. Set dels morts eren dels barris de Kofunya i Eyoklima. Quan aquella nit el landó blindat que transportava el comandant cap a la guarnició avançava per un carrer estret situat entre aquests dos barris, els veïns que havien acudit a oferir el seu consol als familiars d’una casa on havien mort un pare i una filla van veure com les flames de les torxes que duia el carruatge a sobre semblaven il·luminar completament el barri.

Les ombres de les persones, malalts, lladres i malfactors diversos que rondaven pels carrers es dilataven a les parets com espectres. Les rates empestades que escopien sang, els jinns, l’home del sac que deixava les fonts impregnades de pesta… Tots fugien de la llum que emanava de la bandera hissada sobre el landó blindat –o això deien alguns–. La notícia que s’havien proclamat la Llibertat i la Revolució havia donat una nova esperança a tothom.

L’endemà el Sami Paixà es trobava al seu despatx assetjat per pressions i interrogants, havent evitat prendre una decisió radical. Va passar la majoria del temps al balcó i redreçant l’habitació del costat, esborrant els rastres del tiroteig del dia anterior.

A continuació, va rebre el periodista Manolis al seu despatx. El periodista, que havia entrat envalentit dient que «Si és cert que ha arribat la llibertat, hem suposar que la premsa també serà lliure!», va rebre les següents paraules cíniques de l’exgovernador, que va voler parar-li els peus com més aviat millor:

–En el Minguer lliure la premsa serà lliure –va sentenciar el governador–. Però pel que fa als fets de gran importància nacional que acabem de viure, que no li passi pel cap escriure el que li vingui de gust sense consultar-nos-ho. Pensi que aquests rufians, aquestes bandes menyspreables –va assenyalar l’habitació d’epidemiologia– i els enemics de la pàtria voldran tergiversar el que vostè escrigui amb entusiasme, ho utilitzaran per rebel·lar-se en contra de la llibertat i la revolució. Ben aviat anunciarem les noves decisions administratives en relació al govern i a la quarantena!

El Sami Paixà va ordenar que els intrusos del dia anterior, que havien sigut duts a l’hospital per tractar les seves ferides (el Ramiz al capdavant), fossin encadenats a la presó, sense excepció. Els dos homes del nou governador, que no estaven ferits de gravetat i havien insistit a veure’l (en particular, l’ajudant Hadi), els va tornar a enviar a Kızkulesi en barca, tombant les seves súpliques de participar en el funeral del seu governador màrtir, l’Ibrahim Hakkı Paixà, simplement perquè no volia més complicacions.

Aquell dia l’única cosa que va ocupar el Sami Paixà fou el tekke d’Asr-ı Saadet–un tarikat petit i força irrellevant–56 i els seus membres, els Asırcı. Aquests eren un grup de místics pobres notablement reclusos en si mateixos. No mantenien relacions amb figures polítiques o tenders del mercat, ni solien intervenir en afers públics. Havien decidit prendre la iniciativa de sabotejar la prohibició d’accés a les mesquites, i estaven disposats a lluitar si feia falta. Els deixebles d’aquest tekke no eren molts, i el Sacit Efendi, el seu xeic, era conegut per estar una mica malament del cap.

Però el paixà va decidir que, si els posava a ratlla severament, demostraria a tothom la fermesa del nou ordre que estava sent establert. Abans que els Asırcı passessin a l’acció, va enviar una esquadrilla de guàrdies de confiança al petit tekke d’Asr-ı Saadet. Els residents del tekke van mostrar les urpes immediatament (quan els homes del governador s’havien pensat que els acòlits serien més tous i pacífics, i que en tot cas faria falta crispar-los), i van recórrer a alguna excusa per no admetre el grup enviat pel governador. En assabentar-se que algú havia filtrat els seus plans de dur a terme la pregària a la mesquita es van enfadar moltíssim. Fou així com, abans que haguessin passat vint-i-quatre hores des de la promulgació de l’Estat Lliure de Minguer pel «comandant» Kâmil, hi va haver el primer enfrontament a l’illa entre la gent i les autoritats del nou estat. Els deixebles i acòlits indolents d’Asr-ı Saadet, així com els seus simpatitzants, van arremetre amb pals i bastons contra els guàrdies enviats pel Sami Paixà.

El governador va ordenar la retirada de l’esquadrilla després que s’haguessin esbatussat una bona estona. Li havien rebentat la cella al Kara Kadir, un dels guàrdies més toscos i intrèpids, i un altre havia caigut desmaiat a terra. El Sami Paixà va esperar a després del migdia per dur a terme una batuda més substancial, en la qual participarien també els soldats de quarantena a manera de reforç. Alguns historiadors han recalcat aquesta lentitud i impotència mostrada pel nou estat que estava en procés d’establir-se per extreure conclusions sobre la seva «força» o debilitat inicials.

Al capvespre, abans que es pongués el sol, el Sami Paixà va anar a la guarnició muntat en el seu carruatge blindat. A l’habitació d’invitats va trobar el comandant Kâmil postrat en un divan, amb la Zeynep al seu costat. En veure el paixà, l’home va intentar incorporar-se, però va desplomar-se al cap d’uns segons. El comandant s’havia recuperat amb prou rapidesa: la seva cara havia tornat al color habitual i la seva mirada era més tova. S’havia tret l’orde i la medalla otomans, però seguia duent posat l’uniforme militar, que li atorgava un aspecte inspirador, atractiu, poètic. Podríem dir que en aquell moment el nostre protagonista, el major, irradiava aquella llum tan particular que il·lumina totes les figures que han sortit a l’escenari històric. Els germans de la Zeynep, els doctors, els funcionaris, tothom havia sortit de l’habitació de convidats de la guarnició. El Sami Paixà va tancar la porta. Van romandre tots dos sols a la cambra una mitja hora (el doctor Tasos havia demanat que no es fatigués el comandant més de trenta minuts).

Alguns escriuen que durant aquesta mitja hora aquests dos homes –el comandant i l’últim governador otomà– van discutir el futur de l’illa, prenent decisions per als propers cinquanta anys. Però, en realitat, fins al dia de les seves morts, no gaire llunyanes, ni el major ni el Sami Paixà van mencionar a ningú res del que havien parlat entre ells aquell vespre. No obstant això, s’han escrit moltes línies sobre aquest tema.

Quan el landó del Sami Paixà sortia de la guarnició, el sergent Çavus va donar inici a les canonades de fogueig que anunciaven la independència de l’illa de Minguer. El sol s’havia post uns moments abans. A l’horitzó s’entreveia un color morat i rosa que no es podria veure en cap altre lloc del cel, i els contorns de dos núvols, un de vermell i l’altre de taronja, es fusionaven amb els núvols foscos que ennegrien ràpidament més amunt.

Tornant cap a l’edifici de l’exgovernació amb el carruatge, sota el soroll de les canonades, el Sami Paixà sabia que si parlava amb la Marika podria confessar-li les tempestes que sacsejaven la seva ànima i pràcticament tot el que sentia, però havia decidit guardar-s’ho fins a l’endemà; no la va anar a veure. Mentre seguien els tirs de canó, va mirar a l’exterior des de la finestra del seu despatx intentant endevinar la ciutat sumida en la foscor.

Cada tir de canó feia un estrèpit que trasbalsava Arkaz profundament, un soroll que s’incrementava fins i tot més quan ressonava pels penya-segats escarpats. Si preguntéssim als nens que van patir l’epidèmia de pesta a Arkaz què era el que més els havia espantat d’aquells dies, la majoria respondrien que el soroll dels canons –la majoria, però, amb un somriure a la cara–. Al principi gran part dels illencs van pensar que provenien dels cuirassats; és a dir, que les grans potències havien passat a l’ofensiva i els bombardejaven.

Però una mica després, en veure que entre canonada i canonada hi havia pauses llargues i calculades, tothom va comprendre que tot plegat no tenia res a veure amb els vaixells de guerra. Van tirar vint-i-cinc canonades amb una única bala de fogueig, i va allargar-se pràcticament dues hores. Després, la ciutat i el port van tornar al silenci extraordinari establert per la prohibició de les crides a la pregària i les campanades de les mesquites i les esglésies.

L’endemà al matí, quan el landó enviat pel Sami Paixà (el conductor Zekeriya duia el seu uniforme més elegant) va transportar a la plaça de la Província el comandant Kâmil, molta gent ja estava al corrent que les canonades de la nit anterior havien anunciat al món sencer la independència de Minguer. Quan el comandant, el portador d’aquesta independència, el fill pròdig de l’illa, va pujar al carruatge blindat, els membres de la banda militar de la guarnició van començar a tocar allò que millor sabien, la marxa de Hamidiye, que havia estat composta en honor d’Abdülhamit. Els soldats de quarantena i els guàrdies, per la seva banda, l’esperaven en posició de ferms a l’entrada de la governació.

–Fa falta una marxa nacional composta per algú minguerès! –va dir el Sami Paixà així que es van quedar sols al despatx.

Va observar amb atenció el braç embenat i feble del major i el seu abillament, que resultava especialment impactant gràcies a la seva austeritat: no duia cap orde o medalla.

–Ja han arribat tots… Vostè seurà al cap de la taula. Però el cridaré un cop estiguem tots asseguts.

–No hi ha necessitat de cerimònies, anem-hi junts.

Dient això, el comandant Kâmil va acompanyar el Sami Paixà fins a l’ample saló de reunions del costat. Asseguts al voltant de la gran taula i a les cadires situades contra les parets hi havia els funcionaris principals de l’organització de quarantenes, alguns membres de la delegació de quarantena, els representants dels barris, els secretaris de la governació, el doctor Nuri, el doctor Nikos i uns quants doctors més. Tothom intentava mantenir les distàncies.

–Desitjaríem que aquesta reunió fos més concorreguda… Però malauradament no és possible –va dir el Sami Paixà–. Evitin tossir. Tot el que fem és per frenar l’epidèmia, per salvar les vides dels mingueresos i per aconseguir la pau per a tothom. Com bé deuen saber, hem fet aquest pas històric perquè no teníem cap altra opció que declarar la independència.

Al cap d’uns minuts la gent de la sala va comprendre, a partir de les seves paraules, que el Sami Paixà esperava que participessin en la difícil tasca d’elaborar una Constitució per al nou estat autònom de Minguer, o com a mínim que en donessin el vistiplau. En un costat de la taula seien dos escrivans que transcriurien els articles de la Constitució que es determinarien al llarg de la reunió.

–Primer: la nació mingueresa viu a l’illa de Minguer, a Minguèria –va proclamar el Sami Paixà–. Segon: Minguèria és dels mingueresos. Tres: Minguèria, el país minguerès lliure i autònom, el governa l’estat republicà de Minguer en nom de la nació mingueresa. Les decisions de l’estat es prenen en nom de la nació mingueresa. Quatre: les lleis de la nació mingueresa són vàlides per a tots els ciutadans, sense excepció. Es prepararà una Llei Bàsica. Els ciutadans de Minguer són tots iguals. Cinc: el poble de Minguer tindrà plena jurisdicció quant a les decisions sobre els tribunals, títols de propietat, registre civil, impostos, servei militar, normativa duanera, correus, port, agricultura, comerç i la resta d’assumptes; els registres, diners en metàl·lic i en bitllets, i els rangs, càrrecs i posicions de l’antiga administració otomana seguiran sent vigents fins que s’indiqui el contrari.

El Sami Paixà, després de fer escriure els primers cinc articles i demanar la signatura de tots els presents, unes quaranta persones –la majoria musulmans, alguns rums– a les quals s’havia començat a referir com a Parlament, va passar a tractar la qüestió del govern que s’estava formant i els seus òrgans vinculats.

El director de fundacions piadoses passaria a ser el ministre de Fundacions; el director de quarantena doctor Nikos, el ministre de Sanitat (pel que fa al ministre de quarantena del nou estat, fou designat de forma provisional el doctor Nuri); el director de duanes, el ministre de Duanes, i el cap de policia, el ministre d’Interior. Si l’adopció del nou estat seguia aquesta lògica, semblaria que cap membre del nou govern s’hauria de moure de la seva oficina. L’important era seguir treballant per assegurar la implementació correcta de les mesures de quarantena fins al final. Ara mateix no tenia gens d’importància la qüestió dels càrrecs i els epítets. A partir d’ara, l’illa prendria les seves pròpies decisions.

Després d’aquest llarg discurs, tothom va donar per suposat que el Sami Paixà es considerava el primer ministre de la nova administració. El paixà no va interessar-se en excés en el tema de la nomenclatura: encara no havien passat ni dos dies des de les accions del major, del seu oneig de la bandera de Minguer en el balcó. L’exgovernador havia decidit que el més important era silenciar aquelles veus oposades a la proclama de la revolució i l’escissió d’Istanbul i l’Imperi otomà, abans que guanyessin massa terreny.

–Estaran al corrent que estem vivint uns dies extraordinaris –va sentenciar el Sami Paixà a manera de resum–. Hem presenciat com la magnífica nació mingueresa ha declarat la guerra a la pesta, i aquesta és una guerra de supervivència. I així com per una banda estem dirigint aquesta lluita, per l’altra estem assistint a la imparable irrupció dels mingueresos en l’escena de les nacions civilitzades. Mentre duri, qui encapçalarà aquest procés serà el comandant Kâmil. Proposo ara als presents que votin per concedir-li el rang de paixà en nivell de Primer Ferik.57 Queda acceptada la proposta. Ara presento com a candidat a president de la República de Minguer l’Excel·lentíssim comandant Kâmil Paixà. El comandant Kâmil Paixà ha sigut elegit com a primer President de Minguèria. La decisió serà anunciada al poble aquest vespre amb vint-i-cinc canonades.

Tothom l’estava contemplant en silenci.

–Dono les gràcies al magnífic Parlament que representa la nació mingueresa! –va dir el comandant Kâmil. Va aixecar-se de la cadira i va saludar a tothom de forma exagerada, però amb un somriure a la cara.– Jo ara el que vull és proposar un article de la Llei Bàsica. Un article que hauria de constar al principi d’aquest magne document: «A Minguer es parla la llengua autòctona de la nació de Minguèria, el minguerès! Les llengües oficials de l’estat seran de forma provisional el turc i el rum.»

Va irrompre un silenci incòmode. El major va veure que al Sami Paixà això no li havia fet gaire gràcia.

–Bravo! –va exclamar el doctor rum Tasos, aplaudint.

Com que el rum no era una llengua oficial de l’estat otomà, era d’esperar que aquest article de la Constitució empenyés els rums de l’illa a donar suport al nou estat independent. De sobte, aquesta reunió, que tothom havia viscut com si fos l’escena d’un conte, com si estiguessin dins d’un somni, va esdevenir una mena de classe sobre planificació burocràtica de polítiques administratives a l’estil Realpolitik – si se’ns permet l’ús del terme–. S’estava donant per entès que per fer possible l’evolució del minguerès, en els anys subsegüents el rum i el turc serien deixats de banda. La idea que el minguerès acabés sent l’única llengua a conseqüència d’un projecte nacionalista i lingüístic generalitzat és un fet que no es van prendre seriosament els participants d’aquella reunió, tenint en compte que tenien entre mans problemes preocupants com ara la quarantena, i ho van descartar considerant-ho més un castell de cartes que cap altra cosa. Naturalment els musulmans no rebrien amb els braços oberts la declaració del rum com a llengua oficial.

–En la nostra magnífica illa som tots germans des de fa segles! –va dir el comandant Kâmil en notar aquest desassossec–. És per això que tant l’organització de quarantenes com l’estat s’han de comportar com un pare just. La proximitat que estableix amb els seus dos fills ha de ser la mateixa! Si volem vèncer la pesta, el primer que hem de fer és comportar-nos com si fóssim germans.

El comandant Kâmil va fer una pausa dramàtica. Semblava que la seva intenció era fer sentir a la gent del saló que estaven a punt d’escoltar unes paraules que mai oblidarien.

–Jo soc minguerès! –va declarar–. Sento orgull de ser minguerès, fins i tot me’n vanaglorio. Em sento afortunat de poder dir que em considero un subjecte honorable i representatiu de la germanor entre les nacions del món. Però també desitjo que la germanor de les nacions del món mostri respecte al meu Minguer, a la meva illa, al meu minguerès. El dia de demà, quan el meu fill neixi, ell parlarà minguerès a casa, com tothom d’aquesta illa. Aquestes decisions les estem adoptant perquè no volem que arribi el dia que els nostres fills vagin a l’escola i sentin vergonya de les paraules que es parlen a casa i les deixin de banda i les oblidin, i també perquè no volem que la nació mingueresa acabi sent massacrada per la pesta i desaparegui davant dels ulls del món sencer.

Aquestes són unes paraules que avui dia tots els ciutadans de Minguer que han assistit a les escoles de l’illa se saben de memòria, paraules que a vegades reciten a cor viu i amb llàgrimes als ulls. La major part dels illencs, especialment quan es troben entre ells en països llunyans, senten gran orgull quan anuncien «Jo soc minguerès!» –sempre amb un somriure a la cara–. Però està prohibit recalcar, ni que sigui amb les millors intencions, algunes de les incongruències més clares d’aquest discurs: ningú no es preguntava per què, si tots eren germans, el turc i el rum, o fins i tot l’italià i l’àrab que van parlar els nostres ancestres al llarg dels segles, haurien de ser considerades llengües inferiors al minguerès. Només un de cada cinc nens i nenes nascuts a l’illa l’any 1901 parlarien minguerès a les seves cases; però tampoc podem dir que la majoria creixerien parlant només turc o només rum. Malauradament, aquest discurs tan eloqüent que el comandant Kâmil va pronunciar de forma improvisada fou interromput quan un dels escrivans que estaven dempeus al saló de sobte es va desplomar en una cadira i tot seguit va començar a caragolar-se, gemegant i tremolant, víctima de la febre de la pesta que tothom ja coneixia perfectament, incapaç d’amagar el seu dolor.

55

Aquella mateixa tarda el Sami Paixà, que s’havia acomodat ràpidament al seu nou rol de primer ministre i havia preparat tota la paperassa i els tràmits necessaris per adoptar el càrrec, i mentre s’allargaven les discussions sobre la Constitució al gran saló del costat, va decidir passar a l’acció:

Els set Asırcı que la nit anterior foren arrestats pels soldats de quarantena durant la segona incursió al tekke estaven ara encarcerats a la masmorra del castell, i una quinzena de persones havien sigut dutes a la zona d’aïllament del costat. Havien detingut també el xeic d’un altre petit tekke que la gent anomenava el Rínxols (en referència als seus cabells i barba) per fer declaracions com ara: «Per ser un bon musulmà és imperatiu anar a la mesquita», o «El tancament de les mesquites amb l’excusa de la pesta és una crueltat que insulta l’Islam». Fou tancat al calabós per veure si així reconsiderava la seva actitud. Quan el Rínxols va mostrar senyals de penediment fou posat en llibertat sense passar per la masmorra del castell. El Sami Paixà va donar el vistiplau a algunes batudes que es durien a terme en alguns domicilis dels barris de Taşçılar i Kadirler dins del marc de la litigació contra el Ramiz i els que s’havien mobilitzat amb ell, però va tenir cura de no autoritzar cap incursió al barri de Germe, on estava situat el tekke dels Halifiye.

El Sami Paixà tenia interès especial pel tekke dels Halifiye. No pensava que existís mala sang entre ell i els dervixos, i tampoc volia que les relacions empitjoressin. Era una bona notícia que el Ramiz sobrevisqués a l’assalt, encara que acabés ferit. Això mantindria el comandant alerta, i era una carta sota la màniga que podrien utilitzar en algun moment contra el xeic Hamdullah. Que el germà del xeic fos ferit mentre duia a terme una incursió cruenta que havia acabat amb la mort de múltiples persones, i el seu encarcerament subsegüent, havia caigut com una bomba al tekke dels Halifiye, i certament havia deixat pertorbats els seus membres. El primer ministre Sami Paixà ni tan sols va poder esbrinar en quin edifici o en quina habitació s’havia reclòs el xeic Hamdullah per meditar. No va demanar el consell del comandant respecte a quina era l’actitud més encertada per tractar amb els Halifiyeci. Però va ordenar que el Ramiz i els seus esbirros fossin jutjats i condemnats al més aviat possible, i no va amagar al comandant que estava intentant accelerar aquest procés.

–L’estat minguerès ha de ser just! –va exclamar el comandant Kâmil a manera de resposta.

L’exgovernador i nou primer ministre va veure des del primer dia quines eren les qüestions que més preocupaven al comandant, fins a quin punt era necessari plantejar-li certs temes, i de quina manera. Els funcionaris i els escrivans s’ocupaven de l’administració interna; els afers de caràcter burocràtic no suscitaven gaire l’interès del comandant. Copsava ràpidament temes com el pressupost, la tresoreria, els salaris, la xifra de soldats, la possible utilització de la divisió àrab per imposar llei i l’ordre, i seguia detingudament com anaven evolucionant. I hi havia també assumptes més particulars pels quals sentia devoció i que treia a la llum perquè el govern hi trobés solucions.

Una d’aquestes qüestions era, per exemple, el segell en sèrie que havien decidit expedir per acompanyar la promulgació de l’estat de Minguer. El comandant va donar personalment instruccions sobre aquest tema al ministre de correus, el Dimitris Efendi. No li va fer gens de gràcia la resposta del ministre, que va asseverar que ni a l’illa ni a Esmirna o Tessalònica hi havia una impremta que pogués elaborar adequadament un segell tan fi, i que seria necessari encarregar-los a París. Va insistir al ministre que s’esforcés al màxim per dur a terme aquesta comesa improvisant el millor que pogués, tenint en compte les limitacions tècniques existents a Minguer. Si els treballadors de la impremta havien fugit de la pesta, el ministre d’Interior s’encarregaria de localitzar-los… Pel que fa als segells, el Sami Paixà aviat es va assabentar que el president volia que es reproduïssin vistes de Minguer i la seva pròpia imatge.

El comandant es va detenir minuciosament en una qüestió particular: volia entregar una sèrie d’obsequis als membres del nou govern i el Parlament, probablement inspirat per les bonificacions que solia adjudicar el sultà otomà als funcionaris otomans que assolien un càrrec important. Però sabia que a la tresoreria de la governació (és a dir del nou estat) hi havia molt pocs diners. Li havia donat moltes voltes a aquest tema per trobar una solució. Finalment, es va decidir que a les persones més properes a ell se’ls entregaria un document firmat on constava que, a manera de regal, se’ls cedia una parcel·la gran a l’illa, així com una deducció fiscal per les terres cultivables. Avui dia per ratificar la validesa d’aquests títols de propietat i deducció fiscal en l’administració de registres de propietat del Minguer actual, és a dir cent setze anys després, és necessari dur a terme complicades gestions en les oficines estatals i presentar sol·licituds especials als tribunals.

Les canonades de fogueig que anunciaven el comandant com el president de l’estat de Minguèria aquell vespre foren millor rebudes entre la gent. La xifra de morts no decreixia, els problemes vinculats a la disponibilitat d’aliments eren cada cop més greus, però als ciutadans d’Arkaz els havia caigut en gràcia aquest comandant jove i intrèpid que havia dut a terme el Cop de l’Oficina de Telègrafs, que s’havia enamorat d’una noia illenca i s’hi havia casat. Com que després de l’assalt cruent que havia tingut lloc en l’edifici de la governació tres dies abans seria massa agosarat plantejar-se l’organització d’una nova cerimònia, es van preparar uns cartells similars als anuncis de quarantena i en finalitzar les canonades es van penjar per tots els carrers perquè tothom s’assabentés que s’havia proclamat com a nou president del Minguer lliure i autònom el comandant Kâmil Paixà i que era necessari obeir les prohibicions de quarantena i les decisions del nou govern.

En els dies que va transcórrer la Revolució de Minguer tan sols la meitat dels funcionaris assalariats i en plantilla de la governació seguien acudint a les oficines per exercir les seves comeses. Alguns no sortien mai de casa, alguns havien fugit als pobles, alguns havien mort. I la majoria dels funcionaris que havien passat de l’antiga administració al nou govern en realitat acudien a la feina perquè els donaven menjar i perquè no volien cedir el seu salari a algú altre. Fins ara les labors més pesades de la governació les havien dut a terme un grapat de funcionaris de grau mitjà i superior que procedien d’Istanbul i sentien una gran responsabilitat. Quan un matí aquests funcionaris otomans es van topar amb els cartells penjats a les parets van sentir-se intranquils: si tota aquella xerrameca sobre la independència no anava de broma, s’esperaria d’ells que decidissin entre Istanbul i el nou estat minguerès. Ja estaven tots al corrent que el governador Sami Paixà havia sigut deposat i el nou governador designat per Abdülhamit havia mort.

Si en la seva joventut el Sami Paixà s’hagués trobat en una situació com aquesta –si hagués esclatat una revolució en qualsevol ciutat o illa otomana on treballava com a funcionari de grau mitjà o com a governador de comarca o districte, i s’hagués vist obligat a escollir entre l’illa i Istanbul–, per descomptat s’hauria decantat per Istanbul. Independentment de la justificació rere la qual volguessin emparar-se, els funcionaris que no escollissin Istanbul serien considerats traïdors. Entenia perfectament que alguns funcionaris, com per exemple el director de fundacions Nizami Bey (que s’havia casat recentment, i la seva dona vivia a Istanbul) o l’ajudant del director de tresoreria Abdullah Bey (que per alguna raó no havia arrelat a l’illa, no li havia acabat d’agradar aquest indret), desitgessin tornar a Istanbul al més aviat possible. Pel que fa als funcionaris que no les tenien totes –l’escrivà de desencriptació Mehmet Fazil i el director del servei d’intel·ligència (la seva dona era d’una de les famílies més riques de l’illa)–, els havia inclòs a la comissió que redactaria la Constitució, pensant que potser així voldrien quedar-se a l’illa i així el seu exemple animaria d’altres.

Als funcionaris rums natius de Minguer, que no havien protestat gaire contra la proclamació de la Llibertat i la Revolució, els feien especial gràcia els nous càrrecs i epítets (ministre, director, etc.) que els havien assignat encara que fos sobre paper, potser perquè en feien broma entre ells i s’oblidaven ni que fos uns minuts de la quarantena i la pesta. Era possible que Istanbul els acabés castigant? Rebrien les seves nòmines? Se’ls adjudicarien a ells també aquests certificats firmats de títols de propietat que s’estaven regalant? El Sami Paixà també els havia promès un nou salari permanent…

Per la seva banda, els funcionaris lleials a Istanbul i l’Imperi otomà ni feien bromes sobre els nous càrrecs ni tampoc se’ls prenien seriosament; tampoc els preocupava gaire el tema dels salaris –o, si en realitat la situació els inquietava, no ho expressaven obertament–. El Sami Paixà coneixia personalment tots aquests funcionaris lleials a Istanbul que ara rondaven desorientats, amb un aspecte alacaigut i trist, i podia percebre en els seus rostres la por del possible càstig d’Abdülhamit, la por de no poder tornar a les seves cases, la por de no tornar a veure mai més els seus fills i les seves dones.

–L’estat minguerès és just i compassiu –va dir somrient–. Evidentment no tenim cap intenció de retenir ningú aquí, ni tenir-los com a ostatges. Facin-ho saber als seus companys de feina que no estan presents. Aquells de vostès que no vulguin participar en el govern de la revolució i prefereixin marxar i tornar a Istanbul comptaran amb el nostre suport. Minguèria és una nació amiga de l’estat otomà. Un cop hàgim deixat enrere aquesta terrible pesta, tot s’arreglarà.

Aquestes últimes paraules les va pronunciar amb un to similar al d’una conversa amb amics, com si tot això fos simplement un contratemps burocràtic insignificant.

–Si les coses segueixen així, el que vostès estan cometent aquí és una traïció a la pàtria, el sultà i l’umma de Mahoma –va dir el Rahmetullah Efendi, el governador del districte de Teselli.58

–No és cert, això que diu! –va dir el Sami Paixà.

Es va penedir immediatament d’haver seguit la recomanació precipitada del comandant i haver admès a la reunió aquest home que no coneixia gaire. Idealment hauria preferit una reunió on ningú deixés anar acusacions com ara «Traïció a la pàtria!» o «Què pensaria Sa Majestat…!».

–Al cap i a la fi, jo tampoc soc illenc –va dir el Sami Paixà amb certa indecisió a la veu–. Però no es preocupin. No ens convé causar-los cap mal, a vostès, perquè ho podrien utilitzar com a pretext per intentar ocupar l’illa.

–Tenint en compte que l’illa és dels otomans, de l’Excel·lentíssim sultà, no em sembla gens assenyat anomenar-ho «ocupació»! –va dir el Rahmetullah Efendi.

–Si deixéssim lliures a tots els que s’han decantat per Istanbul i els enviéssim a la capital, durien a terme espionatge en contra nostre.

–Excel·lentíssim paixà, cada dia moren entre quinze i vint persones. Mentre duri aquesta epidèmia ningú gosarà ocupar l’illa. Per això tampoc hi ha necessitat d’espionatges de cap classe.

–Aquells de vostès que decideixin seguir amb les seves labors, aviat rebran els salaris acumulats de l’antiga governació i les noves nòmines. Els que abandonin els seus càrrecs de funcionaris perquè senten que seguir endavant és una traïció a l’Imperi otomà, rebran els seus salaris acumulats més tard dels que han decidit continuar amb la feina.

Probablement, molts dels presents s’estarien preguntant si aquell era el millor moment per parlar de salaris, però es van guardar les objeccions. Per la finestra es filtrava una llum color cendra, semblant al verd plom dels pins. Com que no se sentien les crides a la pregària o les campanades, era com si els núvols de sobre la ciutat haguessin esdevingut més pesats, com si el blau del cel i la voluntat de la gent s’haguessin marcit.

Tenen raó els historiadors que diuen que després d’aquelles discussions el Sami Paixà no només havia aconseguit dividir els funcionaris otomans, fent que un contingent important d’ells es quedés a l’illa, sinó que també s’havia assegurat un substancial poder efectiu per plantar cara als rums. Aquests individus que parlaven turc a casa havien decidit que el millor seria quedar-se a l’illa i passar desapercebuts fins que acabés la pesta, esperant l’arribada dels soldats i cuirassats otomans que els salvarien. Aquell vespre el Sami Paixà va ordenar que els funcionaris otomans més planyívols i revoltosos, incloent-hi el governador de districte Rahmetullah Efendi, el director de fundacions piadoses Nizami Bey i l’ajudant del director de tresoreria Abdullah Bey, fossin arrestats a les seves cases pels policies i soldats i transportats a Kızkulesi. Aquest illot de quarantena, on hi havia un simpàtic edifici blanc, s’estava convertint a poc a poc en una presó improvisada on el nou estat minguerès mantenia reclosos els ciutadans otomans turcoparlants lleials a Abdülhamit (hi havia només dues persones que parlaven rum).

Mentre aquella nit la barca que transportava a Kızkulesi els buròcrates lleials a l’Imperi otomà salpava en silenci de la dàrsena, el Sami Paixà era al balcó del seu despatx de l’edifici de govern (antiga seu de la governació provincial). Era el primer cop que sortia al balcó des de la tarda de divendres, el dia de la revolució. Va parar l’orella per intentar escoltar amb més atenció, entre els cric-cric de les cigales i els raucs de les granotes que rondaven per les ribes del rierol d’Arkaz, les esquitxades produïdes pels rems de l’embarcació que s’estava emportant els últims funcionaris otomans.

56

Indubtablement, durant aquells dies la parella més feliç de l’illa eren el president Kâmil i la seva dona jove, la Zeynep. Quan el doctor Tasos, en una de les seves visites per inspeccionar la ferida del major, va confirmar que la Zeynep estava embarassada, el món dels noucasats va canviar radicalment.

A l’estança de convidats de la guarnició, la Zeynep ni tan sols podia veure la seva mare, se sentia presonera. El Ramiz i els seus homes estaven tancats a la masmorra, ja no hi havia cap raó per sentir-se amenaçats. La cambra tampoc no era la més idònia per a un cap d’estat, no era l’espai adequat per gestionar els problemes de l’illa. És per això que van decidir tornar a l’Splendid.

En arribar a l’hotel, el primer que va fer el comandant va ser posar-se l’uniforme militar i col·locar-se les insígnies de paixà a les espatlles i al coll (havien sigut preparades ràpidament en dos dies). Després va anar a visitar la seva mare. La fotografia feta aquell dia, que mostra el comandant besant la mà de la seva mare d’ulls plorosos i cap cobert, és ben coneguda per tots els mingueresos avui dia gràcies a la seva ubiqüitat –en llibres de text, bitllets de banc, tiquets de loteria i imatges vinculades a les celebracions del Dia de la Mare, que van esdevenir tradició a partir dels anys cinquanta–. Un dels objectes més importants exhibits avui dia a la casa natal del major Kâmil, reconvertida en museu, és el seu estimat llibre sobre la Llibertat i la Revolució Francesa de Mizanci Murat publicat en «turc antic» (és a dir, alfabet àrab), sobre el qual els estudiants de primària que visiten la casa escriuen redaccions.

El major va destinar el primer pis de l’Hotel Splendid als soldats de quarantena i el segon pis a les seves pròpies oficines (el seu despatx era una habitació d’hotel, més petita que el despatx del Sami Paixà). Li havien assignat un escrivà i el director del servei d’intel·ligència Mazhar, que havia sigut nomenat assistent del cap d’estat (el càrrec actual seria secretari en cap de la presidència). També van modificar la disposició de les seves habitacions privades del tercer pis – fins i tot havien decidit on col·locarien el bressol del nadó.

Hi ha una acció del comandant que ha sigut força criticada: per tal de moblar les habitacions al seu gust van ser confiscats els mobles de la magnífica mansió dels Mavroyenis, una de les famílies rums més riques de l’illa –una casota de quatre pisos amb torre i vistes a la platja de Flizvos–. Entre els rums aquesta decisió va ser recalcada com una mostra que en la qüestió del maltractament dels cristians, no existia cap diferència entre la nova administració i l’otomana.

El major (no ens hi referim sempre com a «president») estava convençut que el seu fill seria baró, i li havia enviat una nota a l’arqueòleg Selim Sahir sol·licitant noms masculins en minguerès antic. Estava segur que el nen seria una persona molt especial. Les paraules que escoltaria i pronunciaria per primera vegada serien en minguerès, evidentment. És per això que desitjava poder quedar-se més temps sol amb la Zeynep i practicar el minguerès, cosa no gens fàcil considerant les obligacions que suposava ser el president d’un nou estat.

Marit i muller eren conscients que la proximitat que sentien entre ells, la seva felicitat a pesar de la desgràcia que els rodejava, era gràcies als moments que podien passar en la intimitat al pis més alt de l’Splendid Palas. A vegades obrien una de les finestres, s’abraçaven i escoltaven el silenci d’Arkaz, aquesta ciutat d’olor de mort, sense moviment, serena. Observaven de tant en tant els núvols de fum que s’alçaven sobre una casa que cremava al lluny, o els pobres diables, empestats o no, que vagarejaven pel pati d’aïllament del castell a l’altra banda de la badia.

Mentrestant, també es capbussaven en jocs sexuals al llit: fixaven els ulls en algun punt dels seus cossos nus –no necessàriament les parts més privades– i agafaven allò que veien (el melic, un mugró, una orella, un dit, una espatlla) amb les mans i el comparaven amb una fruita, un ocell, un animal, un objecte. Tots dos havien comprès que aquest joc els ajudava a acostumar-se a la nuesa, a la sexualitat, a la presència de l’un i de l’altra. A mesura que apropaven els ulls, el nas, a algun indret de la pell de l’altre, descobrien picadetes d’insectes i mosquits, talls, arrugues, blaus i punts negres estranys. Com que els assaltaven constantment els mosquits, els colls i les cames eren plens de vermellors. De vegades un dels dos s’inquietava en veure una inflamació d’aspecte inusual. En una ocasió la Zeynep va exclamar aterrida «Què és això!?» quan va trobar una mena de furóncol menut a la part intermèdia entre l’esquena i l’aixella del major. Però no era un bubó incipient, ja que tenia un foradet al capdamunt i picava dolçament. En concloure que simplement era l’obra d’un mosquit es van relaxar.

Al llarg dels dos mesos que havia passat a l’illa visitant els domicilis dels illencs, el major havia observat repetidament com la por de la mort irrompia com un esperit maligne entre marits i mullers, mares i fills, pares i filles. Recordava una ocasió quan, escortant el doctor Nuri a l’hospital de Theodoropoulos, s’havia empipat amb un matrimoni que no podien cuidar els seus fills perquè tots dos havien contret la pesta a la vegada. Un altre dia, en un carrer de Kadirler proper al mar, havia sigut possible separar de la seva família un nen que tenia un enorme furóncol al coll i dur-lo a l’hospital únicament després que el pare també emmalaltís, moment en el qual ja no es van veure amb forces de bregar amb els soldats de quarantena. Quan li sortia un bubó al membre d’una família i els altres ho detectaven, començaven a prestar moltíssima més atenció als seus propis cossos, examinant les vermellors, les picades d’insectes i els grans de la pell. El major havia copsat bé, analitzant l’expressió dels rostres de la gent en aquells moments, la sensació de soledat que feia de la mort quelcom intolerable.

El dia que es van mudar de la guarnició a l’Splendid Palas, el comandant va notar una duresa sota la seva aixella dreta mentre es canviava l’embenatge de la ferida de bala. Sense alertar la Zeynep, va observar detingudament amb un mirallet de mà aquest punt irritat i va veure un eritema relativament gran. Però quan el tocava amb el dit no feia mal, com solia passar amb els empestats, sinó que simplement picava. El president tampoc estava tan físicament extenuat com els malalts a qui els sortien bubons, ni tenia febre. Si més no, feia un parell de dies que tossia de tant en tant. En algunes persones el primer indici de la malaltia era una tos poc habitual.

Si hagués contret la pesta… ho comprendria immediatament a partir dels senyals? Sabria acceptar-ho? Els porucs eren la gent que més odiava el major Kâmil.

Des del moment que havia esdevingut el president de Minguer, el jove oficial otomà Kâmil notava que els seus pensaments i sentiments més profunds, fins i tot els somnis, havien començat a canviar. No era una alteració dolorosa, però el deixava una mica perplex. S’havia convertit en una persona més «idealista», pensava molt més en els altres, tenia el desig de consagrar-se plenament a l’illa, al seu fill i a la nació mingueresa. En els moments que es deixava emportar per aquests sentiments, comprenia la felicitat que suposava la voluntat de ser una millor persona.

Després de convertir-se de manera inesperada en comandant i cap d’estat, el major també havia començat a sentir que havia sigut predestinat a aquesta labor, a aquesta missió. Podria ser una coincidència que tres dies abans fos un oficial militar de rang modest (per molt que l’haguessin guardonat amb una medalla en la guerra de Grècia) i ara ocupés el càrrec de president d’un estat, i no de qualsevol estat, sinó de l’illa on havia nascut i crescut, aquesta terra que tant estimava? Quan el major assistia a l’institut militar solia pensar que era un afortunat, perquè cap altre minguerès treia notes tan bones com ell. I ara veia que això tampoc era una coincidència, i volia que tothom ho veiés igual de clar. Quan creixés el seu fill, aprendria quina mena de persona havia sigut el seu pare quan era jove, quan anava a l’escola, d’això no en tenia cap dubte.

L’endemà al matí es va emocionar molt en veure que havia arribat una carta de l’arqueòleg Selim Sahir, responent a la seva pregunta sobre quins eren els noms de baró més antics de Minguer. En aquell moment era assegut a l’escriptori del seu despatx mirant per les finestres del segon pis de l’Splendid Palas mentre reflexionava sobre l’aspecte pesarós del carrer costerut que baixava entre pins i acàcies fins al port desert, la dàrsena i el mar.

En llegir aquesta carta, que avui dia es troba en els arxius de la presidència de Minguer, el comandant Kâmil va quedar una mica confós i va cridar el seu ajudant, l’exdirector del servei d’intel·ligència Mazhar, i per llegir-li la llista en veu alta.

–Vostè ha sentit mai aquests noms? –va preguntar.

L’exdirector s’havia casat amb una illenca després de ser enviat allà feia molts anys, però no era de família mingueresa i havia passat la seva infància a Istanbul. Després de comunicar-li això com si s’estigués disculpant, va alabar Minguer, dient que l’estimava moltíssim, recalcant que a tothom també li havia entusiasmat la Revolució i la Llibertat, especialment als musulmans, i finalment va confessar que no havia sentit mai aquells noms tan antics.

–A mi tampoc em sonen de res! –va lamentar-se el president, sense amagar el seu desencant.

Van cridar l’escrivà i li van fer llegir la carta. A aquest li va costar llegir els noms mingueresos i un parell de paraules en francès de la carta. En el text estaven escrits els noms mingueresos amb les grafies àrabs del turc otomà, acompanyats d’algunes sofisticades expressions franceses redactades en l’alfabet llatí. L’escrivà, que s’havia criat a l’illa, fou incapaç de pronunciar correctament aquests noms, potser degut als nervis. Al president també li va molestar que l’arqueòleg se li adrecés en francès com a commandant, com si s’estigués mofant d’ell.

–L’arqueòleg Selim Sahir Bey hauria d’investigar millor la nostra història! –va exclamar–. També és necessari que ens coordinem amb els ministres de Duanes i Correus per dur a terme una sèrie de reformes al respecte.

El president s’havia adaptat ràpidament al seu nou despatx. Com que als matins ja no acudia a l’habitació d’epidemiologia, un funcionari venia de l’edifici de govern dues vegades al dia duent notícies sobre les xifres de morts. Tampoc estava al capdavant dels soldats de quarantena. Aquest càrrec havia sigut assignat al Hamdi Baba en una cerimònia austera, on es va fer entrega de la primera condecoració mingueresa de la història.

Si bé la majoria dels sastres més reputats de l’illa, tots rums, havien escapat a Tessalònica i Esmirna a bord dels darrers vaixells, el president va localitzar el cèlebre Yakumi Efendi i li va encarregar la confecció d’abillaments civils per assistir a cerimònies després de la pesta i pels freds mesos d’hivern, afegint que volia veure els models i les mostres de teles abans de donar-hi el vistiplau. Després vindria el doctor Nuri, i durien una avaluació conjunta de la situació del mapa i la xifra de morts. Cada dia morien entre dotze i quinze persones. Semblava que havien aconseguit estabilitzar la quantitat diària de morts, però tot estava sent més difícil del que havien esperat. Desgraciadament, encara hi havia persones que se saltaven les prohibicions de quarantena –ja fos per obcecació, rebel·lia, absurd coratge o mera imprudència.

El comandant Kâmil es comportava de cara al Damat Doctor, del qual havia sigut escorta poc temps abans, amb el mateix respecte de sempre. Va assegurar-li que «l’Excel·lentíssima Pakize Sultan està sota la protecció del nou estat minguerès». El doctor Nuri havia arribat amb el landó del Sami Paixà. Va proposar al comandant donar una volta en carro per la ciutat per veure la situació de prop, com havien fet temps ençà.

–Prefereixo veure-ho a peu, en persona, i no tancat dins del carruatge blindat! –va declarar el comandant Kâmil Paixà.

Arran dels gestos i les mirades amb els quals el rebia la gent mentre caminava pels carrers, i especialment per les paraules que li dedicaven els ciutadans –crits de «visca!» llançats des de les finestres (quelcom que havia succeït set o vuit vegades en els darrers tres dies)–, el comandant Kâmil veia que era una persona estimada. Volia transformar aquest afecte en una esperança ben arrelada, destijava transmetre la fe necessària perquè pensessin que podria protegir l’illa no només de la pesta, sinó de qualsevol desgràcia. Posar a resguard aquestes bones persones que el reconeixien, que li dedicaven somriures esperançats en veure’l, ser el seu protector, era una tasca que li havia encomanat Al·là.

El comandant havia demanat que es confeccionessin dues-centes banderes de Minguer (encara que fossin de mida reduïda) amb diners del pressupost del govern, però no era una tasca fàcil tenint en compte que la majoria de sastres i propietaris de llenceries i draperies eren lluny de la ciutat i no existia la possibilitat d’importar fils de lli. Potser també per això la majoria de famílies que s’amagaven de la pesta no estaven al corrent de la nova bandera i el nou estat. D’altra banda, també n’hi havia molts que no mostraven cap mena d’interès en aquests afers, i preferien romandre en la ignorància. No seria fàcil fer que aquesta nació els escoltés. Però el president comandant Kâmil no perdia la seva impetuosa resolució. Tenia l’absoluta seguretat que aquest estat perduraria molts més anys que tothom que respirava avui dia a l’illa, potser durant segles. Tothom deia que el nou estat donava esperança als ciutadans, que la gent ara creia que l’epidèmia seria finalment controlada. El que els infonia esperança era que el major Kâmil sortís als carrers, que la seva voluntat, entusiasme i esforç fossin sincers. Gràcies a la seva relació amb la Pakize Sultan, una figura molt viva en l’imaginari dels illencs, la gent havia vinculat el jove comandant a Istanbul, els palaus i els sultans; gràcies al Cop de l’Oficina de Telègrafs l’havien aclamat per primer cop; i quan onejà la bandera sobre la plaça, desafiant el món sencer, van decidir seguir-li els passos.

A vegades el comandant Kâmil pensava que el fet d’haver nascut aquí, el fet de ser minguerès, era per la gràcia d’Al·là. Observava una expressió de gratitud en els somriures de la gent de les finestres amb qui intercanviava una mirada. Potser era així perquè la seva presència els recordava que ell era allà per la gràcia d’Al·là. Tothom que havia nascut a l’illa de Minguer era veritablement afortunat.

Els que estaven en una situació més espinosa, alguns fins i tot al llindar de la fam, eren els pobres incrèduls que no s’havien pres seriosament l’epidèmia ni tampoc havien pres precaucions. El comandant sentia certa responsabilitat de cara a aquesta gent. Hi havia un segment de ciutadans que no tenien horts, terres, camps o amics fora de la ciutat i s’havien quedat sense aliments. De fet, l’entitat responsable de l’estat precari d’aquestes persones era l’administració otomana, que no havia fet sonar les alarmes de l’epidèmia quan tocava. L’exgovernador Sami Paixà, fent gala de la seva ignorància i obstinació, havia renegat de la pesta els primers dies! Mira que podia ser burro, el Sami Paixà…

El comandant va sortir rodejat d’escortes a l’avinguda de Hamidiye (tots aquests noms otomans s’haurien de canviar més endavant). Va endinsar-se als carrerons replets de tendes situats entre l’església de Hagia Triada i el rierol d’Arkaz. Més de la meitat dels botiguers que subministraven productes bàsics com farina o patates no obrien els seus establiments per por de l’epidèmia i els càstigs de quarantena, i perquè havien acabat tips de les constants prohibicions, així que feien negoci de manera més clandestina. El preu de tots els comestibles –les olives, el formatge (si és que n’hi havia), les nous i les prunes seques (es deia que eren perilloses)– s’havia triplicat. Alguns dels aliments més assequibles que sempre es trobaven en els mercats, com les cebes, els enciams o les patates, havien sigut retirats de la venda. Els forns produïen la meitat de pa i çöreks de l’habitual. El comandant no estava gaire preocupat perquè havia escoltat de la boca del Sami Paixà que en un racó de la guarnició Abdülhamit havia insistit a amagar farina per a casos d’emergència. Els xarcuters i els pollastrers utilitzaven la porta posterior de les seves tendes per vendre de sotamà els seus productes, el preu dels quals s’havia triplicat o quadruplicat. De fet, la majoria de peixateries, pollastreries i xarcuteries havien sigut clausurades, perquè es considerava que eren llocs poc higiènics, i els gats que solien rondar per davant de les seves portes s’havien esfumat.

Si bé la població de l’illa disminuïa constantment –ja que la gent escapava o moria–, el fet que els mercats haguessin esdevingut llocs inhòspits i buits significava que no es podien abastar les necessitats de la gent. Ara que era el primer ministre, el Sami Paixà, que n’havia pres nota, s’esforçava per mantenir obert el mercat que havia ajudat a establir en l’escola rum, de manera que els més pobres poguessin trobar algunes cosetes per menjar. El comandant i el seu seguici van girar per la banda esquerra del mercat i van tornar a ficar-se pels carrerons. Però podia resultar perillós caminar sota els miradors que penjaven sobre aquests carrers estrets. Tots els homes de la ciutat mataven l’estona en aquestes finestres.

En el fons, per facilitar la continuïtat del comerç i assegurar la subsistència dels ciutadans d’Arkaz era necessari transgredir greument les prohibicions de quarantena, ja que els guàrdies no deixaven que ningú de l’exterior entrés i sortís de la ciutat com li donés la gana. D’altra banda, els que volien sortir de la ciutat a peu havien de mostrar als soldats de quarantena un document amb firmes i segells de tota classe, o bé, com feien molts, esperar que es fes fosc i endinsar-se en la negror absoluta caminant pels terrenys buits, escarpats i ventosos situats rere els barris de Hora o els Alts Turunçlar. Potser una persona podia esquivar els gossos, els bandits, els malalts delirants, les rates i el jinn de la pesta i aconseguir sortir a l’exterior de la ciutat a mitjanit i escapar al camp. Però si es volia entrar i sortir de la capital amb propòsits mercantils tres cops a la setmana era necessari presentar un permís especial. El nou estat encara no havia fet res per rectificar aquesta situació.

El manteniment del mercat de l’escola rum va esdevenir una lliçó per al doctor Nuri, el Sami Paixà i el comandant, que van copsar la contradicció principal dels seus esforços de quarantena (recordant, tanmateix, el cas del Motí del Vaixell dels Hajis): sí, per tal de mantenir la quarantena feia falta rigor i duresa. Però si el rigor i la duresa esdevenien desmesurades, aquells que ara somreien al comandant, en el qual dipositaven la seva confiança, aviat podrien acabar donant l’esquena a la Revolució, i fins i tot a la Llibertat i la Independència.

Encara no s’havia donat cap mort per inanició a la ciutat, però les persones que corrien el risc més gran –la gent que ho havia perdut tot, que no tenien ningú, que havien caigut en la indigència– eren aquelles que havien començat a mendicar per la ciutat. El Sami Paixà havia fet fora dels carrers aquests nous captaires espantant-los amb la policia i els guàrdies, havia enviat alguns d’ells a la masmorra del castell amb qualsevol excusa, on compartien espai amb criminals ordinaris, i després d’un temps alguns rodamons i desesperats havien descobert que s’estimaven més les galeries de la masmorra, on, com a mínim, se’ls donava sopa gratuïtament, que no pas la fam i la mort dels carrers, i arribaven a la conclusió que el millor era deixar-se arrestar pels funcionaris de quarantena. El Hamdi Baba i dos dels seus soldats simplement es limitaven a apartar de les vies principals els captaires al·legant una «infracció de la quarantena». Aquesta decisió s’havia pres dues setmanes abans, en temps de l’administració otomana, i la mateixa política encara seguia sent vàlida.

Aviat el comandant es va acostumar a sortir a fer caminades llargues pels carrers d’Arkaz com a mínim un cop al dia per veure amb els seus propis ulls el que estava passant. En aquests passejos visitava llocs on havien esclatat lluites, baralles i tensions vinculades a les prohibicions, i implorava a la gent que obeïssin els soldats de quarantena. A vegades també passava per llocs específics per informar-se de primera mà d’algun assumpte. En aquests casos compartia el passeig amb algú que n’estigués al corrent.

El dissabte 6 de juliol el president va dur els germans forners Hadid i Mecid a un nou «mercat vilatà» establert a la riba del rierol d’Arkaz per discutir possibles solucions al problema de la manca d’aliments a la capital, que cada cop era més greu. Van veure nens pagesos de bigoti incipient que venien truites i bagres fresques, i dones rums amb mocadors al cap que oferien malves, ortigues verdes i altres plantes i herbes.

Com que dos nens havien asseverat que havien sobreviscut menjant ortigues en les muntanyes de fora de la ciutat després d’escapar de les seves cases i haver retornat a la ciutat sans i estalvis, en algunes de les tendes encara obertes, i especialment en aquest nou mercat, s’havien començat a comercialitzar plantes inusuals, recol·lectades als pics de les muntanyes, que la gent es menjava crues o en sopes.

Hem de dir que la majoria de mingueresos al final es van espavilar per sobreviure menjant el que fos. Com que el primer ministre Samir Paixà havia vist que l’illa subsistia gràcies a la pesca, també havia donat via lliure a les barques de pescadors (la circulació de les quals havia prohibit anteriorment per combatre el tràfic nocturn de persones). En les memòries on narra els dies de pesta, la filla del líder de la comunitat rum, el Konstantin Efendi, explica que en els barris més castigas per l’epidèmia, com ara Çite, Germe o Kadirler, els nens alimentaven les seves famílies caçant peixos. Els xavals s’escapaven dels patis posteriors de les seves cases, sortien a l’exterior de la ciutat i formaven colles expedicionàries, passaven per camps, vies i passos amagats i collien ortigues, mores i maduixes silvestres; al cap de dues hores arribaven a la vall rocosa de Damitaş, amb el seu penya-segat característic, on el rierol de Damitaş desembocava al Mediterrani. Els nostres lectors, potser ofegats per l’atmosfera asfixiant de la nostra novel·la, haurien de saber que allà els nens que pescaven en aigües poc profundes, amb una cistella i xarxes lligades a pals, s’ho passaven bé. En les seves memòries, la filla del Konstantin Efendi relata amb nostàlgia com se sentiren aquests marrecs quan escoltaren els canons que proclamaven la «revolució» i el nomenament del Kâmil Paixà com a comandant i cap d’estat mentre pescaven llises llobarreres verdes amb xarxes a les mans i pantalons arromangats fins als genolls a la desembocadura del rierol.

En aquest punt de la narració vull mencionar una il·lustració que em va impactar molt quan era petita: la imatge, que apareixia en una de les antigues revistes de Minguer que solia fullejar, mostra aquests nens herois pescant amb xarxes truites de color verd, aquests nens que revifaven i alimentaven els seus barris i les seves famílies. Si hagués viscut fa cent setze anys abans i fos baró en comptes de noia, potser jo també hauria sigut un d’aquests nens intrèpids. Aprofitant l’ocasió, i a mesura que ens aproximem al final de la nostra novel·la-història, vull ja deixar clar que aquesta historiadora i novel·lista és una descendent d’uns dels protagonistes centrals d’aquest llibre.

En una escola primària rum del barri de Hora es va establir un nou mercat on es venien llisses llobarreres i plantes com ara ortigues i agrelletes. El president i els germans Hadid i Mecid van passejar-se per aquest edifici, on abans de l’epidèmia els nens rum solien assistir a classes. També hi havia musulmans que venien papers de pregària bufats i beneïts contra la pesta en les habitacions fosques d’aquesta escola, de forta olor de llisol i repleta de rateres, en les parets de la qual encara penjaven els primers anuncis de quarantena. La pesta havia desdibuixat una mica les divisions –fossin reals o imaginàries– entre els musulmans i els cristians d’Arkaz.

Mentre el comandant Kâmil inspeccionava amb els germans Mecid i Hadid la situació al pati d’aquesta escola tan simpàtica i menuda plena de venedors, un dels mossos vilatans que encara duia botes de pescar i venia peix es va apropar fins on eren.

Els escortes estaven a punt d’intervenir, no fos cas que passés alguna cosa, però el comandant els va aturar.

–Admiro més que a ningú aquests nens herois que ens han salvat de la fam, pescant en els dies més durs del Minguer lliure –va dir el comandant Kâmil–. Deixeu-lo que vingui a explicar al comandant què vol amb les seves pròpies paraules!

En donar-li permís, aquest jove de setze anys, sense pèl facial, amb acne, de cara dolça i amb un fes al cap, es va apropar al comandant, va treure una pistola de la seva faixa gruixuda i va començar a disparar-li al pit i la cara.

57

La primera bala que va sortir del revòlver del mosso va rascar l’espatlla de l’uniforme del comandant, però no va tocar-li la pell, ni tan sols va deixar-hi cap marca.

El Mecid, que s’havia aproximat abans del primer tret perquè no les tenia totes, en veure que el mosso treia la pistola es va abalançar sobre ell. Segons alguns testimonis, va intentar arrencar-li l’arma de les mans; segons d’altres, es va llançar sobre el comandant a manera d’escut humà.

El segon tret va penetrar el cor del Mecid, i el tercer va travessar el seu tors, passant pel costat de la columna. La violència de les bales va fer que el Mecid, després de trontollar un moment cap enrere, es desplomés de cara i morís a l’instant.

El quart tret va impactar contra el vidre importat de Tessalònica d’una de les finestres de l’escola que tenien darrere i el va trencar. El xaval (de nom Hasan, com se sabria més endavant) havia tornat a prémer el gallet sense apuntar mentre els escortes l’intentaven neutralitzar.

Abans de disparar l’arma per cinquè cop, el Hasan, que estava sent ofegat sota els escortes, de sobte va quedar sepultat en un silenci misteriós, profund i decidit. Així com tothom quedà garratibat davant d’aquest silenci categòric, també els deixà perplexos que el Mecid, aquell jove tan ben plantat, hagués caigut mort a l’acte: eren incapaços de creure-s’ho, perquè aquest raconet mercantil modest del barri de Hora, que tampoc no era gaire concorregut (la majoria dels nens, ociosos i desocupats, venien a xafardejar més que no pas a comprar), estava allunyat de l’atmosfera de violència i perill que regnava al centre de la ciutat, el port i els voltants del castell.

Quan la gent del mercat va sentir els trets de la pistola es va dispersar ràpidament. La majoria dels camperols i els nens no van tornar a les seves paradetes i cistelles fins al cap d’una bona estona. El comandant va aconseguir mantenir el cap fred davant de l’atac sobtat; més endavant afirmaria que durant el breu altercat l’únic que li passà pel cap era la mort, la seva dona, el seu fill nonat i el país.

No va ser necessari que els escortes colpegessin i estomaquessin el jove atacant, les mans del qual havien lligat. El Hasan va ser dut immediatament a un carro d’escortes sense resistir-se, i va ser encarcerat en una de les tres cel·les angostes i inhòspites del passadís on també hi havia les cambres d’interrogació de la planta subterrània de l’antiga seu de governació (encara sota control del Sami Paixà).

Aquest atac al comandant, a l’heroi de la Independència de Minguer, va tenir lloc a l’hora de la pregària del migdia (que, recordem, ja no s’anunciava a les mesquites). El president Kâmil havia planejat visitar el mercat abans que es recollissin les paradetes. Però els únics que sabien que el comandant seria allà a aquella hora eren el seu assistent i l’escrivà del segon pis de l’Splendid Palas. És possible que l’atemptat fos fruït de l’atzar? El Bonkowski Paixà també havia sigut assassinat en una situació fortuïta com aquesta.

Quatre hores després, en una reunió urgent celebrada al segon pis de l’Splendid Palas amb la participació del primer ministre Samir Paixà i l’assistent Mazhar, es van prendre una sèrie de decisions «radicals» que van començar a implementar-se aquell mateix vespre. Els historiadors nacionalistes a qui els agrada comparar la modesta Revolució de Minguer amb grans esdeveniments mundials històrics tracen un símil entre els dies subsegüents a Minguer i el període del «terror jacobí» de la Revolució Francesa. Això és cert si tenim en compte que es van utilitzar els tribunals i les penes de mort per intimidar ràpidament la societat, i també en el sentit que entre els administradors va arrelar una creença sincera, expressada en forma de voluntat política, que els «ideals de la revolució» triomfarien únicament si els que s’hi oposaven eren neutralitzats amb violència.

A la reunió duta a terme al despatx del comandant, el Sami Paixà no havia convidat el doctor Nuri, que sempre recomanava moderació. El president tampoc va voler convocar-lo per demanar-li consell. (Potser el consideraven massa istanbulita i proper al govern otomà.) L’absència del ministre de quarantena en aquesta important trobada tant va suposar un enduriment de les prohibicions i un increment de la xifra de condemnats a mort com també va privar la Pakize Sultan –i nosaltres– d’un testimoni directe dels esdeveniments. És per això que per escriure sobre el període del «terror jacobí» de la Revolució de Minguer, hem recorregut no tant a les cartes de la Pakize Sultan, sinó a les veus d’altri.

Van informar immediatament el Sami Paixà que el jove assassí no confessava res tot i la pressió; no obstant això, havien descobert que era el fill d’una família que havia vingut de Creta tres anys abans. La família del Hasan s’havia assentat al nord de l’illa, al poble de Nebiler, on treballaven de jornalers en uns camps de roses. Aquella era la zona on es refugiaven els homes del Ramiz. El Sami Paixà va asseverar que ben aviat el xaval ho confessaria tot, i que estava segur que rere aquell atac hi havia el Ramiz.

El Damat Doctor Nuri bé podria haver-se ocupat de cercar pistes «com Sherlock Holmes», seguint la recomanació d’Abdülhamit, i trobar més proves. Tanmateix, el Sami Paixà va declarar que en aquesta ocasió no hi havia cap necessitat d’obstruir el curs de la justícia amb excuses, i que el Ramiz havia de ser jutjat amb diligència: havia sigut capturat una setmana abans amb un fusell a la mà durant una clara incursió en el transcurs de la qual havien mort els seus propis homes, el conserge provocador Nusret i el nou governador enviat des d’Istanbul. Penjar el Ramiz i els seus esbirros per aquestes accions seria vist com un acte just en la consciència col·lectiva de la nació. Especialment tenint en compte que era molt probable que els assassinats a traïció del Bonkowski Paixà, l’inspector en cap de salut otomà, i el Mecid Efendi, soldat heroic i cunyat del president Kâmil, haguessin sigut obra del Ramiz, la intenció del qual era sabotejar la quarantena i esborrar del mapa la nació mingueresa. Si fins ara no s’havia castigat aquest home, responsable de la mort de tantes persones, era perquè l’administració otomana havia sigut massa permissiva amb ell.

–Mostrar compassió a aquest bandit malcriat podria costar-nos més vides, potser les vides de la nació sencera, desgraciadament.

El Mazhar Efendi, l’assistent del president, va dir que després de prendre declaració al Ramiz i als seus homes podria tramitar-se al més aviat possible el litigi en contra seva per la incursió a la governació, i que es durien a terme les gestions necessàries per dictar sentència l’endemà al matí. Tots els que estaven presents a la reunió del segon pis de l’Splendid Palas van entendre que juntament amb el Ramiz s’hauria d’executar més gent. L’opinió no verbalitzada de la majoria era que el millor seria efectuar-ho com més aviat millor. Més endavant, s’ha demostrat explícitament com d’influent va arribar a ser el president a la presa d’aquestes dures decisions, cosa que en aquell moment no es va voler revelar de manera clara.

Es va decidir també transformar en hospitals sis dels tekkes (encapçalats pels Rii els Zaim) que més problemes ocasionaven al Sami Paixà, als doctors i als soldats de quarantena. Els soldats de quarantena i els representants dels barris s’encarregarien de reestructurar i condicionar aquests tekkes de manera que els empestats hi poguessin jeure i rebre tractament, en els jardins o dins dels edificis, i en alguns casos potser seria necessari buidar-los completament. Anticipant conflictes, es va prendre la decisió de castigar més severament les persones que no respectaven les prohibicions i es barallaven amb els soldats pels carrers; i de cremar una casa i el seu abocador adjacent (que per alguna raó havien sigut incapaços de desinfectar degudament) en un carrer de Taşçılar, un barri que albergava una població substancial d’immigrants cretencs.

El Sami Paixà també va voler acordonar dos carrers del barri de Çite, on la malaltia s’havia propagat més i on semblava impossible rebaixar la xifra de morts. Potser tenen raó aquells que asseveren que les mesures decidides i implementades amb l’ús de la força aquell dia van contribuir a fer que la desgràcia soferta pels ciutadans esdevingués fins i tot més severa. La prohibició de tots els mercadets camperols a Arkaz, al·legant que eren llocs on podrien dur-se a terme activitats criminals, fou una decisió increïblement desencertada –una barbaritat, fins i tot–. Aquesta mesura va exacerbar els nivells de desnutrició a la vegada que escalfava l’enuig generalitzat que esclataria com una bomba després. Però també entenem que els administradors de l’illa havien arribat a tal nivell de frustració que ja no podien pensar en cap altra cosa que no fos la mà dura i la violència estatal.

Tothom està d’acord en el fet que l’assassinat del Mecid va entristir moltíssim la seva germana Zeynep, la dona del comandant. És probable que la Zeynep exercís una pressió significativa sobre el seu marit, el comandant Kâmil, per venjar-se del seu antic promès.

Una raó per la qual durant aquells dies el Sami Paixà fou capaç d’adoptar una actitud sense misericòrdia –que fins llavors mai havia demostrat, ni tan sols en el Motí del Vaixell dels Hajis– era l’absència, en aquest estat nou i menut, de la sensació de seguretat que fins ara li havia proporcionat l’Imperi otomà, per molt que aquest fos un «home malalt». Sí, Minguèria ja era lliure i autònoma, però també estava completament sola. Si un vaixell ordinari de corsaris (i ja ni parlem d’un vaixell militar francès o anglès) arribés a les platges del nord de l’illa, desembarqués un contingent de dos-cents homes armats i s’obrís camí a peu fins a Arkaz passant per les muntanyes, el Sami Paixà i les forces poc formades i instruïdes de la guarnició, per molt que fossin més nombroses, potser suarien sang per parar-los els peus, i el nou estat minguerès potser es col·lapsaria abans d’assolir el seu primer mes de vida i desapareixeria de l’escena històrica, i aviat cauria en l’oblit el fet que la «nació mingueresa» era, certament, una nació que havia existit. Segons el Sami Paixà, si eren incapaços de mantenir la quarantena, si l’epidèmia empitjorava, el més probable era que acabés passant una tragèdia d’aquestes característiques.

Durant el judici –el veredicte del qual ja estava decidit des d’un principi–, el Ramiz va al·legar que el seu objectiu era asseure al despatx el nou governador perquè pensava que això era indispensable per garantir la continuïtat de la quarantena i la seguretat dels illencs –va utilitzar la paraula «mingueresos», adequant-se a l’atmosfera nacionalista del moment–. Va asseverar que ningú –ni el seu germà ni cap dels cònsols– l’havia pressionat per dur a terme aquestes accions, i que ell era el primer i únic responsable dels fets. El seu propòsit no era donar suport al tirànic ordre otomà. El Ramiz i els seus homes tenien tal pau interior que podrien matar un home en un tancar i obrir d’ulls si era per una causa en la qual creien –especialment si la víctima era un cristià– sense que això els suposés cap mena de dilema moral o ètic. En les muntanyes del nord havien atacat molts poblets, dut a terme molts pillatges i matat moltes persones.

El tribunal va condemnar a mort el Ramiz per haver organitzat l’assalt a la seu de la governació, així com els homes seus que havien sobreviscut (exceptuant el més jove, que s’havia rendit) per haver-hi participat. Com que el nou jutge Muzaffer Efendi –el vell cadí que havien enviat els de la capital per resoldre litigis importants (com crims d’aquest tipus, lesions corporals greus, segrestos de noies o venjances de sang) sense que arribessin a Istanbul– no s’havia sumat a la revolució i havia sigut enviat a Kızkulesi amb una barca a mitjanit juntament amb el governador del districte de Teselli, el Rahmetullah Efendi, el Sami Paixà va enviar el landó blindat a casa de l’ancià Hristofi Efendi, de la família rica dels Yannisyorgis, que havia conegut personalment a través del cònsol francès i que era l’única persona de l’illa que havia estudiat dret a Europa, a París, i el va fer venir a l’antiga seu de la governació, el nou edifici de govern, per demanar-li que oficiés el judici i dictaminés una «sentència de caràcter europeu». Els assassins eren persones malvades que s’havien conxorxat en un complot per massacrar els heroics doctors i administradors de quarantena i així poder saquejar les riqueses, els metalls, els peixos i l’oli de roses de Minguèria; per poder explotar les pobres gents de l’illa, i per donar via lliure a la propagació de l’epidèmia de pesta, assentant les bases d’una intervenció de les potències internacionals. El Sami Paixà havia demanat que la sentència fos redactada en el llenguatge jurídic més formal. El Hristofi Efendi primer s’havia pensat que l’havien cridat per escriure la sentència en francès, però en assabentar-se que les llengües oficials del nou estat eren (provisionalment) el turc i el rum, no va tenir cap problema a redactar una sentència esplèndida utilitzant la llengua jurídica del turc de l’època, perquè havia passat molts anys exercint d’advocat a Istanbul en litigis comercials entre otomans i «forasters». Era elegant la cal·ligrafia que emanava dels dits llargs i prims de les seves mans.

El primer ministre i exgovernador Sami Paixà va enviar les sentències de pena de mort al comandant Kâmil, a l’Splendid Palas, amb un escrivà i un missatger perquè fossin signades, però van ser retornades sense signatures i una nota addicional dues hores després. En aquest breu text s’indicava que en la Llei Bàsica que s’estava elaborant, a Minguèria l’autoritat competent per ratificar les sentències de pena de mort no seria el cap de l’estat, sinó el primer ministre. És a dir, per dur a terme les execucions era necessària la firma del primer ministre Sami Paixà, no del president.

El Sami Paixà no es va empipar amb el president, que havia dut a terme una astuta maniobra per adjudicar-li plenament la responsabilitat de les execucions, potser per estalviar-se futurs problemes; i fins i tot va estar d’acord amb aquesta decisió. Perquè, certament, si el que volien era sortir d’aquell infern, el més important era que tots els illencs l’estimessin a Ell, el jove heroi. Però com que tampoc volia assumir personalment tanta càrrega moral, i com que a pesar de la gravetat dels fets volia exercir certa benevolència, al final va firmar únicament l’execució del Ramiz i dos dels seus homes, i va commutar la sentència de les altres tres persones, condemnant-los a cadena perpètua en comptes de la pena de mort. Amb la tranquil·litat de consciència que suposava el fet d’haver salvat tres individus «de la soga» en l’últim moment, el Sami Paixà va ocupar-se de tots els arranjaments necessaris perquè l’execució del Ramiz i els altres dos es dugués a terme al més aviat possible.

El Ramiz i els seus col·legues sabien que després de la promulgació de la independència ja no existia la possibilitat que arribés un perdó d’Istanbul, és a dir, que podien ser executats en qualsevol moment. En què estarien pensant? Al Sami Paixà li encantava escoltar les històries sobre la «darrera nit d’un condemnat a mort» que explicaven els alcaids de presons de tots els racons de l’imperi. Tots els condemnats passaven la seva última nit sense poder dormir, esperant el perdó d’Abdülhamit, i a la majoria finalment se’ls commutava la sentència a cadena perpètua.

Per un moment al Sami Paixà el va envair un desig pràcticament incontrolable de cridar el landó blindat i anar al castell a visitar el Ramiz en plena nit. Però va comprendre clar i net que, si mostrava clemència de cara a aquest bandoler malcriat i el perdonava, ningú es prendria seriosament el nou estat i la quarantena, un fet que podria soscavar la legitimitat del comandant, la gràcia del qual potser acabaria perdent –igual que havia perdut la d’Abdülhamit.

Va passar tota la nit al despatx incapaç d’aclucar els ulls. En un moment va entrar com una exhalació el Mazhar, l’assistent del comandant Kâmil.

–Ha vingut el Nimetullah Efendi, del barret cònic de feltre, la mà dreta del xeic Hamdullah! –va dir–. El xeic ha escrit una carta apel·lant a la seva misericòrdia, suplicant-li que perdoni el seu germà!

–Vostè què n’opina?

–El president diu que fins que no posem fi a aquest cacau no vindrà la calma… Però el Nimetullah Efendi és una persona molt raonable… Seria bo que el rebés.

–Bé, doncs, on és el nostre amic del barret?

El Sami Paixà va sortir del seu despatx a altes hores de la matinada, va baixar per l’àmplia escalinata, on una pàl·lida làmpada de gas projectava ombres misterioses i llarguerudes sobre la paret, i va dir al Nimetullah Efendi, la segona figura més important del tarikat dels Halifiye que l’esperava assegut en un costat de l’entrada de la seu de l’antiga governació, que, si bé li sabia molt greu, en el Minguer lliure els tribunals eren independents.

–L’Excel·lentíssim xeic no fa apologia del Ramiz… Però sàpiga que si l’executa els seguidors del xeic perdran tot l’afecte que senten per a vostè, l’hi tindran jurada.

–L’afecte no és una cosa racional… –va respondre el Sami Paixà, calculant les seves paraules–. L’estimadíssim xeic Hamdullah té raó en aquest tema, com en tots. Però no s’oblidi que Abdülhamit tampoc va impedir la mort del Mithat Paixà. A més, la meva humil labor no radica a conquerir els cors de l’Excel·lentíssim xeic i els seus seguidors, sinó a mantenir a la superfície el vaixell de l’estat i garantir que els illencs sobrevisquin a aquesta tempesta. En dies tan terribles com els que estem travessant, a vegades el més assenyat no és guanyar-se el cor del ciutadà, sinó esparverar-lo.

El Sami Paixà va acompanyar el Nimetullah Efendi del barret cònic de feltre a la porta com si fos un funcionari ras, i no un primer ministre, i va enviar els seus respectes a l’Excel·lentíssim xeic Hamdullah. Abans de tornar a pujar per les escales, el Mazhar Efendi va comentar-li que el carro que transportava els condemnats a mort de la masmorra del castell fins a l’edifici de govern estava de camí. El botxí Şakir havia arribat al capvespre, i fa una estona se l’havia vist pels passadissos bevent vi en silenci, fins i tot amb resignació. El Sami Paixà va entrar al seu dormitori, però aviat va comprendre que per molt que s’estirés li seria impossible dormir, i va tornar al seu despatx. Si estigués amb la Marika com a mínim beuria conyac fins a la primera llum del dia.

Els tres condemnats, per la seva banda, havien dut a terme les seves ablucions a la petita mesquita del castell, on també havien fet les seves últimes pregàries. Dempeus sota els arbres de la plaça de la Província i en els llindars de les tendes hi havien desplegats els policies i els guàrdies del Mazhar Efendi, el representant del nou estat, i alguns funcionaris que el Sami Paixà havia cridat perquè presenciessin l’execució i ho expliquessin a la gent. Mentre el botxí ebri lligava les mans dels presoners un per un i els col·locava les camises blanques d’execució (cosides per la seva mare), els guàrdies es dedicaven a tancar els carrers que donaven a la plaça perquè les execucions s’havien demorat fins a la primera llum de l’alba per culpa de la poca professionalitat del botxí. En realitat, després que la majoria dels carreters haguessin contret la pesta no es veia cap faetó pels voltants, ni tampoc cap ciutadà amb un assumpte tan urgent com per haver de pujar en un carro. La foscor sobre Arkaz, els núvols baixos i ominosos, feien que no hi hagués ningú als carrers – no hi havia ni rastre de persones, empestades o no.

Tot i que el Mazhar Efendi li havia indicat que «comencés per aquest», el botxí, fent gala d’una estranya obstinació, va deixar el Ramiz per al final. En el seu últim segon de vida, en veure que no seria perdonat, el Ramiz va deixar un xiscle colpidor –«Zeynep!»– que cap dels presents a la plaça oblidaria mai i, trontollant, va caure del tamboret on a penes s’estava aferrant, i va quedar penjat. Després de convulsionar-se una mica va quedar-se estàtic, sense moviment, sense vida.

58

El cadafal de la forca s’havia muntat al bell mig de la plaça de la Província. (Avui dia en aquesta ubicació hi ha un parc de roses de Minguer, i la majoria dels interessats en la història moderna de l’illa no saben que temps ençà allà hi havia hagut cadafals on es penjaren homes per donar exemple.) Si algú observava des de la torre del rellotge inacabada, o fins i tot des de davant de la barberia del Panayot o de la Nova Mesquita, en línia recta, cap als til·lers situats en fila al llarg de l’avinguda de Hamidiye, podia veure al fons tres taques blanques que eren els tres homes executats penjant a la plaça de la Província.

Els tres cadàvers de camisa blanca van romandre penjats tres dies. Les persones que veien els morts, que rotaven lleugerament sota el vent meridional provinent de la banda del castell –aquest mateix vent que empenyia els seus colls lligats a la corda de cànem, gruixuda i oliosa, i feia vibrar les puntes dels pantalons negres que emergien de sota les camises blanques–, realment s’ho van prendre com un exemple, tal com havia desitjat el Sami Paixà, i es van convèncer a si mateixos d’acatar sincerament les restriccions de quarantena. L’única descripció escrita que existeix d’aquest panorama horrible és la del Yannis Kisannis en el seu llibre El que he vist. Si bé el petit Yannis no va poder entreveure del tot bé aquestes taques blanques des de lluny, la imaginació es va encarregar de fer la resta, transformant-ho en una imatge terrible. Malauradament, aquest llibre, on es poden trobar informacions molt valuoses, també està ple de comentaris despectius en contra dels turcs i l’Islam, i s’hi planteja la perspectiva que la nova administració va prendre el relleu de la tirania dels otomans –els quals, segons l’autor, l’únic que sabien fer per solucionar els problemes era penjar la gent.

El silenci de la pesta que dominava les nits fosques de la capital –per on flotava, en els dies més ventosos, una olor de mort, cadàvers i xuclamel– era cada cop més innegable. Els que s’amagaven dins les cases i esperaven amb impaciència rere portes de pany tancat ja únicament parlaven en veu baixa. No se sentien els sorolls de ferradura i esquellots dels carros de cavalls, ni els sons mecànics i els xiulets dels vaixells de vapor que arribaven i partien de la ciutat que tant solien ressonar per les muntanyes rocoses dels voltants del port, ni l’estrèpit d’àncores que es llançaven i recollien. Ja ni s’encenien les llums de la dàrsena, els hotels de la zona, les voreres de l’avinguda d’Istanbul. Com que els contrabandistes operaven a les cales rocoses del nord de l’illa, ni tan sols els barquers o altres ciutadans intrèpids s’acostaven al port. Els darrers dies s’havien dut a terme una sèrie de batudes a domicilis de dervixos que havien esparverat i fatigat la resta de veïns. Era pràcticament impossible veure algú pels carrers després que es fes fosc. Tampoc no arribava el soroll que generaven els faetons, les tartanes i els carros quan passaven sobre els ponts i giraven per les cantonades de carrers costeruts. Ni se sentien les exclamacions de persones alegres o empipades darrere de les portes que es tancaven amb clau als vespres. Esporàdicament podia notar-se la presència o veu d’algun nen entremaliat, però de forma molt més ofegada que la commoció habitual. Era un silenci tan profund que fins i tot anava més enllà de l’absència de campanades i crides a la pregària.

Després que es pongués el sol per la ciutat tan sols circulaven aïlladament bojos i fanàtics, persones que s’havien escapat dels doctors i dels hospitals, «criminals» que havien transgredit alguna prohibició de quarantena, i bandits, rufians i lladres que anaven de casa en casa intentant pispar coses així que els guàrdies i els soldats arrestaven a qualsevol individu que interceptaven rondant pels carrers, a vegades l’estomacaven una mica, o si no se l’emportaven a la masmorra, on romania empresonat com a mínim durant un parell de dies.

El doctor Nuri no havia mencionat a la Pakize Sultan les execucions i els tres cadàvers que penjaven de la forca just davant de l’entrada de l’edifici de govern, perquè no volia que s’horroritzés. Les finestres de l’habitació de convidats no donaven a la plaça del costat, sinó a l’altra banda, al castell, i des d’allà s’albirava el port i aquell mar blavíssim. Però en l’ambient hi havia un silenci tal que la Pakize Sultan va concloure que devia haver passat alguna cosa. Des de la seva cambra sentia els plors ebris d’algú que trencaven el silenci de les nits de pesta. Va escriure també que en una de les nits que va passar en blanc fins i tot va notar l’absència del cant del gall que la despertava cada matí. Això fou dos dies després de les execucions. La Pakize Sultan s’havia adonat que ni tan sols en el dia menys ventós cessava l’esquitxada de l’aigua impactant contra la platja de sorra fina –un soroll que generava una sensació de pau–. Els altres sons de la nit els produïen els corbs, els gossos i les gavines. Com tants altres residents d’Arkaz, mentre estava endormiscada, la Pakize Sultan havia notat com en plena nit avançaven de jardí en jardí els eriçons, les serps i les granotes.

Els anys que havia passat empresonada a l’harem del palau havien ensenyat a la Pakize Sultan a prestar minuciosa atenció als objectes, les herbes, els núvols, els insectes i els ocells, un per un. En els dies que passà tancada a l’edifici de la governació de Minguer, l’havia interessat «especialment» un corb que venia «amb certa regularitat» a la seva finestra. Quan eren petites, la Pakize Sultan i les seves germanes creien que la gent del món es dividia entre «amants dels corbs i amants de les gavines». A ella li agradaven les gavines elegants, blanques i lliures, i no li feien gens de gràcia els corbs sorollosos, pugnaços i impudents –encara que fossin bèsties més intel·ligents–. Però per alguna raó li va caure bé aquest corb «imponent i solemne» que la visitava sovint, i va dedicar llargues estones a contemplar-lo. Aquell corb també la contemplava detingudament mentre escrivia les seves cartes.

Les plomes que se li alçaven sobre el cap enorme a vegades brillaven sota la llum del sol. No grallava mai com els altres corbs, amb aquells xiscles desagradables que recordaven els de les bruixes, sinó que la major part del temps guardava silenci. El seu plomatge era intensament negre, amb ombres de plom, i les seves potes eren particularment lletges, d’un color rosaci fosc que a vegades repugnava a la Pakize Sultan. Mentre estava escrivint una carta, el corb observava amb el cap pràcticament immòbil la punta de la ploma, com si s’hagués quedat atònit mirant les paraules que fluïen lletra a lletra del tinter al paper, component frases. Semblava com si estigués enamorat de la Pakize Sultan. Quan el doctor Nuri entrava a l’habitació, el gran ocell negre alçava el vol i s’esfumava.

Però en una ocasió no va marxar, «pràcticament» com si volgués deixar-se veure pel Damat Doctor.

–Ahhh, aquest corb… –va dir fredament el doctor Nuri en veure com aquella criatura observava la seva dona de manera quasi amorosa– és el mateix que es passa sempre per la finestra del Sami Paixà!

–Segur que és un altre corb, aquell! –va respondre la Pakize Sultan, deixant-se emportar per un inesperat rampell de gelosia.

Hem de mencionar als nostres lectors que el que succeiria després de l’anècdota del corb és un fet que explica en una carta que escriuria a la seva germana molts anys després. Això és probablement perquè a hores d’ara la Pakize Sultan devia haver comprès que totes les cartes que redactava serien llegides per altres persones abans que la seva germana, per molt que el seu marit exercís de ministre en aquest govern precari.

Quan es va quedar sola, la filla de Murat V es va cobrir el cap i va posar-se un vestit modest, va sortir de l’habitació de convidats i caminà per davant de l’ampla escalinata de l’edifici de la governació, al llarg de les columnes del segon pis que encerclaven el pati interior, i en ataüllar una oficina amb una finestra que donava a la plaça hi va entrar amb curiositat, amb la intenció de veure el corb del Sami Paixà.

Quan en comptes del corb imponent i solemne el que va veure foren els tres cadàvers de camises blanques penjats al bell mig de la plaça, va reconèixer immediatament qui eren, a pesar que mai a la vida s’havia topat amb una cosa així.

En tornar a la seva cambra, on havia viscut tancada dos mesos i mig sense ser vista per pràcticament ningú, la Pakize Sultan va vomitar, i per un moment va pensar que estava embarassada. Però aviat va adonar-se que això no era una reacció del seu cos a la presència d’un infant, sinó una reacció als morts que acabava de veure, i va plorar una estona. Més tard va comprendre que la font d’aquesta tristesa no eren únicament els cadàvers, sinó també el fet d’haver estat tant temps allunyada del seu pare, de les seves germanes i d’Istanbul.

–Hauria de tenir vergonya! –va exclamar quan el seu marit va tornar a l’habitació–. Estan passant coses horribles davant dels meus nassos i vostè me les oculta. Això no ho faria ni el meu oncle Abdülhamit.

–Cert… el seu oncle rarament dona el vistiplau a les sentències d’execució que arriben de les províncies. Fins i tot commutà la pena de mort del Mithat Paixà a cadena perpètua. Però és també ell qui el va matar a Taïf a través d’altres mètodes.

–Prefereixo molt abans viure a Istanbul tement el meu oncle que en un lloc com aquest, administrat per un governador capaç d’aquestes barbaritats.

–Senyora meva! –va exclamar el seu marit amb un respecte sentit–. Comprenc perfectament la seva enyorança d’Istanbul. Però un cop vencem la pesta i es posi fi a la quarantena, ja veurem què passarà… No sé si podrem tornar a Istanbul, encara que vulguem. Serà estrictament necessari rebre el permís del seu antic guardaespatlles, l’Excel·lentíssim nou president. La persona que ara mana a l’illa no és l’home que vostè anomena governador, sinó el marit de la Zeynep.

–Llavors escapem d’aquí junts. Ajudi’m a marxar.

–Bé sap vostè –va dir el doctor Nuri– que m’amarra aquí un sentiment sincer de responsabilitat moral de cara a l’illa i els seus habitants. I sé que vostè sent el mateix. Com a mínim sent simpatia pels turcs, els musulmans… potser només ells, però crec que també els rums. Els vol ajudar, igual que jo. A més, encara que un cop acabi tot plegat no ens quedi cap raó per seguir aquí, no ens serà fàcil poder tornar a Istanbul. Jo, com a mínim, he proporcionat la meva assistència mèdica i humanitària, és a dir, he col·laborat humilment amb un estat autònom que s’ha escindit del gloriós imperi. Intueixo que la seva situació no serà gaire diferent de la meva. Després que hagi passat aquesta tempesta primer serà necessari que el seu oncle el sultà ens perdoni, i només així ens podrem plantejar tornar a Istanbul.

La Pakize Sultan va esclafir a plorar, sumida en una desesperació incontrolable, perquè el seu marit havia arribat a un tema complicat: la traïció a la pàtria. El doctor Nuri la va abraçar, li va besar la pell tova de darrere de les orelles i va respirar l’agradable olor dels seus cabells.

Això va fer que plorés encara més. Va extreure de la seva bossa un simpàtic mocador, sobre el qual una de les dones velles de l’harem del seu pare havia brodat curosament unes flors, i va assecar-se els seus ulls de nena, les seves galtes dolces.

–És a dir, que bàsicament ens hem convertit en ostatges… –va dir la Pakize.

–Ja ho era a Istanbul…

–Vostè per què s’entremet en els afers polítics d’aquesta illa? El meu oncle el va enviar aquí perquè frenés un brot de pesta, no per fundar un nou estat.

–Digui’m vostè, doncs, per què el seu oncle va decidir enviar-nos a la Xina? Per què ens va ordenar venir des d’Alexandria a aquesta illa empestada juntament amb el major?

I és així com la conversa va retornar a una de les qüestions que més havien discutit (sempre amb un gran respecte mutu) des del moment que els havien informat que se sumarien a la delegació assessora que salparia cap a la Xina. El doctor Nuri va recordar a la Pakize Sultan que el seu oncle l’havia enviat personalment a l’illa per trobar un assassí.

–L’únic assassí que hi ha en aquesta illa és la persona que ha executat aquells homes! –va exclamar la Pakize Sultan.

Després d’indicar a la seva dona que qui estava darrere d’aquesta decisió era principalment el seu exguardaespatlles, i que el Ramiz no era precisament un angelet, el doctor Nuri va recordar-li que les primeres sentències de mort que havia signat el seu oncle havien sigut les dels homes del periodista Ali Suavi, que una nit havien assaltat el palau per dur a terme un intent fracassat de tornar a posar al tron el seu pare Murat V. Tot això va passar abans que la Pakize Sultan nasqués. Abans d’aquells fets, aquell mateix any, els francmaçons, també amb la mateixa intenció, havien planejat infiltrar-se al palau de Dolmabahçe per vies subterrànies, i havien sigut detinguts. L’endemà al matí centenars d’homes amb bastons i armes acompanyaren l’Ali Suavi – que en les pàgines del seu diari havia anunciat, a manera de desafiament, que estava disposat a passar a l’acció–, assaltaren amb embarcacions el palau de Çırağan i arribaren fins a l’habitació de Murat V, que fins i tot estava al corrent de l’operació i els esperava vestint una roba dignificada, òptima per ser reinstaurat al tron. Però finalment durant la incursió l’Ali Suavi i la majoria dels seus homes foren abatuts pels guàrdies d’Abdülhamit, que van contraatacar amb escreix. El cadàver d’Ali Suavi fou colpejat severament amb bastons de fusta, i va acabar fet un colador de tantes bales que tenia al cos. Pràcticament tots els colpistes eren immigrants pobres procedents de Plovdiv i de la regió dels Balcans que, en perdre les seves terres i cases durant la guerra russoturca de 1877-78, s’havien vist obligats a emigrar a Istanbul. Pensaven que si el pare de la Pakize Sultan tornava a ser el sultà de l’imperi, els otomans recomençarien la guerra contra els russos i els europeus i recuperarien les terres que havien perdut per culpa de la incompetència d’Abdülhamit i així els refugiats balcànics musulmans que omplien els carrers d’Istanbul podrien tornar a les seves llars.

–El meu pobre pare no en sabia res, d’aquell cop! –va dir la Pakize Sultan–. Però per culpa de les accions dels colpistes van tancar la meva família a l’edifici on vaig néixer, i van endurir molt més les mesures per assegurar-se que el meu venerable pare i el meu germà príncep no es veiessin mai amb ningú.

Que el seu marit critiqués així la família reial otomana, tenint en compte que ell havia acceptat que el casessin amb la filla d’un sultà i l’havien admès com a gendre, i que fes comentaris al respecte amb un cinisme similar al que adoptava ella quan parlava d’Abdülhamit, era quelcom que en el fons ofenia la Pakize Sultan, i es va veure obligada a posar a ratlla el seu marit.

–Atès que ens resultarà tan difícil tornar a Istanbul, ja no és necessari que vostè segueixi ocupant-se de la tasca que li encarregà el meu oncle, ni tampoc fa falta que perdem el temps amb imitacions barates del detectiu Sherlock Holmes! –va replicar finalment, tocant durament la moral del doctor Nuri.

Una cosa bona que va sorgir d’aquesta discussió entre marit i muller, un debat aparentment interminable, va ser que el ministre de quarantenes de Minguer, tal com havia promès a la seva dona, es presentés al despatx del primer ministre Sami Paixà i li comentés que per frenar l’epidèmia fora bo que es desmuntés el cadafal de la forca amb els cadàvers penjants.

–Vostè creu…? –va dir el Sami Paixà.

La quantitat de gent que acudia al tekke de Halifiye a donar el condol al xeic Hamdullah per la mort del seu germà creixia ràpidament. La majoria d’aquests devots, que no tenien por de contraure la pesta, tornaven a casa sense haver pogut veure el xeic ni que fos des de lluny després d’esperar hores davant la porta del tekke. Tanmateix, el Sami Paixà no havia pogut evitar constatar que molts dels ciutadans rancorosos que es negaven a venir a la plaça de la Província a contemplar els cadàvers exemplars optaven en comptes per anar al tekke, amb despit.

–El comandant Kâmil Paixà –va dir el doctor Nuri– sempre està parlant, i no sense raó, que totes les nacions del món haurien de respectar la nació mingueresa, i també menciona sovint l’honor i la dignitat d’una nació. Però si fem massa bombo de les execucions, el món pensarà que la nació mingueresa és un poble cruel que celebra la pena de mort.

–Quan fa més d’un segle els francesos van executar tots els seus reis, aristòcrates i notables adinerats, tothom ho va aplaudir, però si ara nosaltres castiguem aquí uns assassins menyspreables, uns separatistes que volien sabotejar la quarantena i que han traït la pàtria, resulta que estem cometent un gran pecat… –va lamentar-se el Sami Paixà.

Però gràcies al respecte mutu que sentien el Sami Paixà i el doctor Nuri i la companyonia que havien cultivat els darrers dos mesos i mig, la discussió no va escalar. El doctor Nuri va explicar al Sami Paixà que els corbs i les gavines que baixaven a menjar-se els cadàvers dels morts i les carronyes de rata podien contraure i propagar la malaltia sense necessitat d’emmalaltir visiblement. En més d’una ocasió, el Sami Paixà havia caçat amb la mirada com els corbs picotejaven les orelles, els nassos i els ulls dels cadàvers; no comprenia com era possible que els corbs, que solien témer els espantaocells, poguessin acostar-se a aquells cadàvers tan tranquil·lament.

59

El comandant Kâmil Paixà sortia de tant en tant a caminar amb els seus escortes pels carrers d’Arkaz. A part d’això, no abandonava l’Splendid Palas, no participava en les reunions de quarantena a l’antic edifici de la governació. Cada dia després de la reunió a l’habitació d’epidemiologia, el doctor Nuri anava caminant de l’oficina del primer ministre (seguit per escortes) fins a l’hotel Splendid, on avaluava la situació amb el comandant Kâmil. Dues setmanes després de la proclamació de la Llibertat i la Independència, les xifres de morts no havien disminuït, sinó al contrari: semblava que augmentaven.

L’anàlisi de la situació diària entre el doctor Nuri i el comandant es feia sobre un mapa, igual que en els temps otomans. Però aquest era un mapa diferent. Havien desplegat un símil del mapa de l’habitació d’epidemiologia sobre una elegant taula de noguer en el despatx del comandant. També hi havia col·locat sobre la taula un canelobre que havien dut del «club» de l’hotel. Abans d’indicar una per una les cases dels morts, el doctor Nuri explicava on s’havia agreujat més l’epidèmia. Com que un escrivà de cara ombrívola venia dues vegades al dia a notificar al comandant les xifres de morts, que inexplicablement no disminuïen, en les reunions amb el doctor Nuri el cap d’estat tampoc s’assabentava de res nou, i ja no sabia què recomanar o prescriure per frenar l’epidèmia.

Els cònsols i buròcrates que observaven els fets des de lluny van veure amb bons ulls que el comandant, al contrari que el Sami Paixà, deixés la tasca de frenar l’epidèmia en mans dels administradors de quarantena i els doctors. Quan els dits menuts del doctor Nuri es passejaven sobre el mapa, passant per l’avinguda de Hamidiye o el barri de Germe, allò que rumiava el comandant –com més endavant explicaria amb ínfules a la seva dona– era com redenominar aquests carrers i localitzacions. Per exemple, primer havia pensat rebatejar la plaça de la Província com a plaça de la Llibertat, però després que fossin exhibits allà els cadàvers del Ramiz i els seus homes, penjant de la forca i esbocinats pels corbs, i que la gent evités apropar-s’hi, per un moment se li va ocórrer nomenar-la plaça de la Independència; finalment va decidir-se per plaça de Minguer. Pel que fa a l’avinguda de Hamidiye, el comandant Kâmil volia rebatejar-la com a bulevard de Minguer. Va rebutjar amb vehemència la proposta de canviar el nom de l’avinguda de Hamidiye per bulevard del comandant Kâmil Paixà, que li havia suggerit el seu assistent Mazhar Efendi, asseverant que «mentre jo segueixi en vida…» mai accediria a tal cosa, perquè sempre seria un «home del poble».

Els cronistes que han narrat la història oficial dels primers dies de l’estat de Minguer recalquen que durant aquells dies i nits de pesta el comandant Kâmil va anomenar dos-cents setanta-nou carrers, places, avingudes i ponts, una xifra que els sembla digna d’alabança. El comandant va batejar també placetes i carrerons estrets que abans de l’anunci de la Llibertat i la Independència no tenien nom. El ministre de correus Dimitris Efendi havia sigut un dels principals impulsors d’això, insistint que, per dur a terme un bon servei de correus i distribució de paquets, era crucial que totes les vies, especialment les més insignificants, fossin oficialment denominades, i que aquesta labor que els otomans havien negligit s’havia d’implementar al més aviat possible. Però quan se’l van emportar a l’hospital de Theodoropoulos perquè havia contret la pesta, igual que la seva dona, aquestes activitats van quedar estancades durant una temporada; tanmateix, això va animar el comandant a establir una nova comissió que s’encarregaria d’aquesta tasca (que, per cert, també conduí al canvi dels noms rums antics d’alguns carrers). Després de la mort del Dimitris Efendi, el comandant va ordenar que es pengés una gran fotografia de l’home al costat de la seva pròpia al gran saló d’entrada de l’oficina de correus. Que aquesta fotografia feta pel Vanyas segueixi al mateix lloc avui dia, és a dir, cent setze anys després, és una bona mostra del ferm vincle emocional que uneix els mingueresos amb la seva pròpia història i identitat particular.

Qualsevol persona que llegeixi les cartes de la Pakize Sultan veurà que el presumpte «republicanisme» promogut aquells dies pel comandant era més paper mullat que cap altra cosa –una exageració a la qual se sumarien després els historiadors nacionalistes donant-hi un èmfasi excessiu–. El comandant Kâmil vivia amb gran felicitat, i de manera molt personal, els canvis significatius que experimentava el país, i evidentment la revolució que havia encetat; explicava a la gent del seu voltant, amb veritable sinceritat i potser una mica d’ingenuïtat, que renovant el seu país, fent-lo adoptar un esperit modern i nacionalista, ho estava fent tot pel seu fill (que, n’estava segur, seria baró). El nom que rebria el seu fill seria autènticament minguerès, i no influït per cap altra llengua. A més, l’elecció del nom era particularment crucial perquè jugaria un rol important en la història de Minguer, fins i tot després que hagués mort el comandant –tothom que tingués sentiments nacionalistes el prendria com a exemple.

De tant en tant el comandant pujava al pis de dalt, corria al costat de la Zeynep, amb qui compartia els seus somnis i il·lusions, es preocupava genuïnament per la seva salut i el progrés de l’embaràs, preguntava si tot anava sobre rodes. L’embaràs havia alterat lleugerament la Zeynep: no semblava tan enutjada amb el món, la seva pell era més resplendent, el seu somriure més lluminós, el seu rostre fins i tot més bell.

Després de rebutjar els noms mingueresos antics proposats per l’arqueòleg Selim Sahir, el comandant va organitzar una reunió amb illencs selectes que per alguna raó o altra s’havien interessat significativament per l’idioma minguerès. Alguns d’aquests individus eren amics seus del barri i la infància, altres eren persones a les quals el Mazhar Efendi, en els temps que havia exercit de director del servei d’intel·ligència per a l’estat otomà, havia obert una fitxa als seus arxius i intimidat amb amenaces d’empresonament acusant-los de ser separatistes pro Minguer (havia mostrat molta menys clemència de cara als separatistes pro Grècia). Aquests ciutadans, que havien demostrat un afecte sincer pel folklore de l’illa i al llarg dels anys havien acumulat coneixements sobre l’idioma i la cultura de Minguer, quan van ser convocats al principi van témer que –com havia sigut el cas anteriorment– els detindrien i els confiscarien les seves col·leccions de documents i objectes, però en la presència del comandant van deixar enrere la seva actitud cohibida i li van recomanar diverses paraules, noms de persones i carrers. El president també va recol·lectar propostes dels soldats de quarantena amb l’ajuda del Hamdi Baba, raó per la qual va batejar per primer cop un carrer amb el nom d’una persona encara en vida –el del mateix Hamdi Baba.

A continuació, el comandant va organitzar reunions amb els herboristes musulmans i farmacèutics cristians, encapçalats pel Nikiforo; amb els pescadors rum i amb els cuiners i restauradors de l’illa per deixar enregistrats en minguerès els noms de medicines i herbes curatives, tots els peixos i el marisc, incloent-hi una gran varietat de mol·luscs, terminologia nàutica i pesquera i els menjars tradicionals de l’illa. És d’aquesta manera com en aquells dies es van assentar les bases dels diccionaris de la llengua mingueresa, minguerès-turc i minguerès-rum, els primers dels quals es publicarien trenta anys després, i l’Enciclopèdia de Minguer, centrada exclusivament en la cultura d’aquesta illa del Mediterrani.

En la planta baixa de l’hotel es va començar a utilitzar el Club de Londres –cèlebre per la seva gran portalada posterior i jardí a vessar de roses de Minguer, i on temps ençà solien circular els cònsols i els periodistes a primeres hores del vespre per compartir i comparar rumors– per dur a terme reunions sobre la llengua, la història i la cultura de Minguer. Una altra idea que se li va ocórrer al comandant Kâmil fou organitzar trobades (amb l’ajuda dels soldats de quarantena) entre joves illencs que xerraven minguerès a casa i estudiosos de la llengua i cultura de Minguer. D’altra banda, és ben sabut entre els que volen revifar el minguerès que en el transcurs de l’epidèmia el comandant va encarregar a alguns funcionaris realitzar estudis lingüístics interactuant amb les colles infantils constituïdes per nens que havien escapat de les seves cases o s’havien quedat orfes. Els historiadors també estan al corrent de com el comandant, que volia protegir l’idioma pristí que parlaven els nens que vivien en valls ocultes rere muntanyes i al capdamunt dels penya-segats de l’illa, havia traçat plans de «salvar-los» amb els soldats de quarantena; però va ser impossible dur a terme aquests apassionants projectes per culpa de l’ascens imparable de la xifra de morts, que creixia de manera incomprensible.

En els dies més difícils de la guerra que dirigien el Sami Paixà i l’assistent Mazhar contra els tekkes, el president, en part amb l’objectiu de trobar al seu fill un nom procedent de les antigues llegendes i els contes de Minguer, va demanar a l’exsecretari i nou ministre de comunicacions Faik Bey que es convoquessin dues competicions de poesia, els premis de les quals serien una quantitat de setanta mecidiye de les reserves del govern, quantitat que va acordar amb el primer ministre: els versos de l’obra guanyadora de la primera competició serien musicats més endavant i esdevindrien la Marxa Nacional de Minguer; la poesia havia de tractar sobre l’illa, la llibertat i la independència. El text guanyador de la segona competició seria recitat en la cerimònia que es duria a terme el dia que nasqués el fill del comandant.

Més desafortunades foren les trobades amb l’arqueòleg Selim Sahir, un gran estudiós del passat de Minguer. Malauradament aquestes interaccions es van veure perjudicades per la ràbia que sentia el jove comandant de cara als esnobs i els fills de paixàs. El Selim Sahir havia desembarcat a l’illa dos anys abans amb la seva dona francesa. Tant el seu avi com el seu pare havien sigut paixàs nomenats per Abdülhamit. Repetia constantment expressions tipus «jo també, com el meu difunt avi, i el meu difunt pare…». Havia estudiat Dret i Història de l’Art a França, havia treballat al Museu Imperial d’Istanbul i havia impartit classes a la universitat.59 En els últims anys s’havia posat a les espatlles la labor de renovar la museologia otomana i dur-la al «mateix nivell que els museus nacionals d’Occident», gràcies en part a la insistència que havien dut a terme els amics del seu pare difunt per convèncer el gran visir a Istanbul. És a dir que, en cert sentit, formava part de la nova generació de consellers culturals que treballaven amb Abdülhamit i l’estat per establir museus que donarien a conèixer al món sencer com de civilitzats i europeus havien esdevingut els otomans. Al principi Abdülhamit no comprenia el valor de les moltes ruïnes romanes i bizantines i conjunts arqueològics d’eres remotes que jeien en els territoris de l’imperi, i fins i tot regalava objectes antics als seus amics europeus quan li ho demanaven. Però més endavant els buròcrates i fills de paixàs que havien sigut educats a Occident, com el Selim Sahir, havien aconseguit convèncer el sultà que aquestes pedres i aquests artefactes eren de gran importància cultural.

El Selim Sahir havia arribat a l’illa dos anys abans a bord del vaixell militar de càrrega Fazilet amb una carta d’Abdülhamit a la mà, i havia començat a dur excavacions en unes ruïnes ubicades al llarg d’una de les cales del nord-est, als afores d’Arkaz. Els seus amics illencs li havien indicat aquesta localització. El que estava buscant era l’estàtua blanquíssima d’una dona que presumptament havia quedat extraviada en el fons d’una cova fosca i descomunal a la qual tan sols es podia accedir submergint-se a l’aigua. El seu objectiu era extreure aquesta estàtua i dur-la a Istanbul, al Museu Imperial, i així obtenir la mateixa fama que l’Osman Hamdi Bey, un intel·lectual que quinze anys abans havia desenterrat un sarcòfag en una necròpoli propera a la localitat de Sidó i havia declarat triomfalment que contenia les restes mortals d’Alexandre el Gran (no era el cas). Fins i tot en el seu darrer i decadent període, els otomans se seguien considerant a si mateixos una gran civilització mundial, i alguns encara els acceptaven com a tal. Però vist el fracàs d’aquest arqueòleg, que no aconseguí trobar l’estàtua, sembla que l’anomenat «home malalt d’Europa» no podria fundar gaires museus més.

Per la raó que fos –no havien arribat els diners promesos per Istanbul, o potser al final Abdülhamit no havia vist clar el projecte–, el desplegament de les grues i el sistema de raïls necessaris per extreure l’estàtua submergida en les profunditats de la cova s’havia endarrerit molt i finalment les operacions arqueològiques havien quedat aturades. El governador, que seguia a través dels seus espies tot el que passava en els convits organitzats per l’arqueòleg a la seva casa llogada, on acudien els cònsols i els notables de l’illa (fou allà on Sami Paixà tastà per primer cop la bagra de Minguer fregida en oli d’oliva), havia intentat avenir-se amb el Sahir Bey des d’un principi. Sabia, perquè havia consultat l’elevat salari que enviaven mensualment al seu compte del Banc Otomà, que també estava duent a terme espionatge per a Abdülhamit.

El comandant també va cridar el primer ministre Sami Paixà, coneixedor de totes aquestes informacions, a la reunió que mantindria amb l’arqueòleg Sahir Bey.

–Encara no hem escollit un nom per al nostre fill, però aquesta vegada ens han agradat els noms que ha proposat i hem pres la decisió d’utilitzar-los en molts carrers! –va dir el comandant com si fos un khan que havia après ràpidament que una part important de la seva feina consistia a regalar les oïdes dels seus vassalls i recompensar de seguida aquells que li havien prestat els millors serveis–. Però em sap greu informar-lo que els seus escrits sobre la història de la nació mingueresa no ens acaben de fer el pes.

–En quin sentit?

–Ha indicat que un lloc llunyíssim d’Àsia, el mar d’Aral, és l’origen de la nació mingueresa. En els contes que recordo de la meva infància no apareix tal mar, ni tampoc habitants asiàtics. En aquesta època tan difícil, en la qual els mingueresos han hagut de veure com el món sencer els deixava abandonats a ser massacrats per la pesta, sense ningú més en qui confiar que ells mateixos, li prego a vostè que no ens vingui dient que «vau venir a l’illa d’una altra banda».

–Doncs la veritat, ni em va passar pel cap tot això! – va dir l’arqueòleg–. He de dir, però, que la descripció que els he proporcionat es basa en les recerques realitzades per grans experts en arqueologia francesos i alemanys, i altres erudits en els estudis de llengües antigues.

–Però avui dia la nació mingueresa no tolerarà la idea que els seus orígens es troben en un indret remot i que en realitat temps ençà aquí vivien unes altres gents, especialment venint de la boca d’un acadèmic com vostè.

–Commandant, jo aprecio més que ningú els seus magnífics assoliments. Però la ciència històrica és com és… no podem modificar les arrels de la nació mingueresa.

–La nació mingueresa no està en la seva infància. La gent de Minguer m’anomena «comandant» perquè volen mostrar el seu afecte. Aquest és l’honor més gran de la meva vida! Quan vostè ho pronuncia en francès, és com s’hi s’ho prengués a la lleugera!

Observant com el comandant allargava el tema i renyava l’arqueòleg, el Sami Paixà va copsar que la fúria del comandant no tenia límits, i que aquesta fúria i el seu fervor nacionalista eren dues cares d’una mateixa moneda.

–Sàpiga vostè que l’era dels reis i els sultans ha arribat a la seva fi –va seguir dient el comandant–. Què guanyaria transportant l’estàtua de la nació mingueresa a Istanbul, al museu del sultà?

–L’estàtua submergida és la reina dels Batanin, una de les tribus més antigues de Minguer. Si la transportéssim i exhibíssim a Istanbul, seria una gran oportunitat per donar a conèixer al món sencer la cultura de la nació mingueresa.

–No, just quan arribi a Istanbul diran que és d’Alexandre o l’adjudicaran a alguna altra nació. Diran que pertany a la civilització que més agradi als francesos. I, a més, a hores d’ara, per què s’hauria de transportar l’estàtua d’una reina mingueresa a Istanbul? El que farà vostè és recuperar l’estàtua amb les eines que tingui a la seva disposició i la col·locarem al capdamunt de la torre del rellotge. Té un mes de marge per dur a terme aquesta labor.

60

Una forma d’«acostumar» el fill nonat del comandant Kâmil als noms que havien sigut proposats (sa mare també n’havia recomanat alguns) era murmurar-los en direcció a la panxa de la Zeynep, a l’embrió. Si el bebè sentia que aquell era el seu nom, segur que es capgiraria en el ventre de la mare, o donaria un cop de peu. El comandant, que mai es cansava de contemplar la panxa embarassada de la seva dona (de fet, encara era plana), els seus bells pits rodons i els mugrons color maduixa, sempre trobava alguna excusa per «examinar-la». A vegades, el comandant recolzava el seu nas sobre un punt de la pell aromàtica de la seva esposa, per exemple el ventre, i feia moviments similars als d’un ocell que intentava extreure del terra, excavant amb el seu pic, un tresor enterrat. La Zeynep li seguia la corda aportant altres bromes i simpàtiques picardies a aquest coqueteig infantiloide, i a continuació feien l’amor alegrement.

Una tarda d’un parell de dies després, el president va pujar a l’habitació del pis superior per passar una estona amb la seva esposa. D’alguna forma, la xifra de morts no disminuïa, i estava intranquil. La Zeynep, que volia animar el seu marit, va emportar-se el comandant al llit. Ell va besar-la amb fervor una estona, després va començar a examinar el seu bonic ventre. Després d’investigar amb plaer l’esquena, el coll i les aixelles de la Zeynep, es va topar sota la seva panxa, a l’engonal, una duresa vermellosa lleugerament sospitosa. Potser no era necessari prestar gaire atenció a aquesta erupció, perquè cada nit en la pell sana i brillant de la seva dona detectava marques produïdes per mosquits, insectes estranys i ves a saber què més, que desapareixien ràpidament. Però en veure-la, el cor li va començar a palpitar a doble velocitat, com el de qualsevol persona que intentava apartar la mirada d’alguna cosa que no hauria d’haver vist. Aquella erupció era diferent de la resta.

Però el comandant Kâmil va descartar que pogués ser pesta perquè la seva dona no sortia mai de l’habitació i a l’hotel no hi havia rates. Va palpar lleugerament el punt endurit amb la punta del dit, després pressionant una mica més. Com que la Zeynep no va reaccionar de cap manera, va decidir que probablement devia ser una picada d’insecte. Si fos un bubó de pesta, li faria molt de mal. Ja que el comandant no volia marejar-la amb angoixes innecessàries, va decidir oblidar-se’n.

El cònsol britànic George havia escrit una carta sol·licitant una audiència: volia veure tant el comandant com el seu vell amic, el primer ministre Sami Paixà. Considerant que la resta de cònsols havien desaparegut del mapa, el Sami Paixà va veure amb bons ulls aquesta iniciativa. Havia anticipat que els britànics, fent gala de la seva astúcia habitual, serien els primers a actuar i proposar alguna cosa al nou estat, però havia sigut incapaç d’intuir què podria ser tal cosa, així que va comunicar al comandant aquestes impressions i tots dos discutiren de què parlarien amb el cònsol.

Gran fou la seva sorpresa quan, després de tanta preparació, es van assabentar que el cònsol havia sol·licitat veure’ls per deixar clar que l’arqueòleg Selim era una persona que estimava molt l’illa i els mingueresos, que les seves intencions eren bones i que no tenia cap maldat al cor. El cònsol George també va afegir que tenia por de la possibilitat que l’arqueòleg i la seva dona fossin acusats d’estar empestats i enviats no a l’àrea d’aïllament, sinó en barca a la «quarantena» de Kızkulesi, amb el pretext que és un turc simpatitzant dels otomans. Va explicar que l’arqueòleg creia que tots els altres funcionaris lleials al sultà que havien sigut exiliats a Kızkulesi mai serien enviats de tornada a Istanbul, sinó que eren ostatges que el govern utilitzaria per dur a terme negociacions polítiques. L’arqueòleg s’havia lamentat que seria impossible extreure l’estàtua de l’antiga reina mingueresa en aquestes condicions. La seva única petició és que el deixessin romandre a l’illa amb la seva dona.

–És ell qui l’ha enviat aquí a vostè?

–Em va comentar que vostès estaven investigant noms mingueresos antics, i va dir que potser jo també podria venir a presentar propostes.

–El cònsol estima veritablement l’illa de Minguer –va intervenir el Sami Paixà–. Al llarg dels anys ha encarregat i llegit tots els llibres publicats al món sobre la nostra illa, perquè vol escriure una història de Minguer.

–Veient que considera la nostra illa prou valuosa com per parlar-ne en un llibre, respongui’m aquesta pregunta, si és tan amable –va dir el comandant–. Al seu parer, quina és la veritable llar dels mingueresos? Aquesta illa, o algun altre indret?

–Els mingueresos van esdevenir mingueresos en aquesta illa.

–Vaja, sembla que és vostè qui escriurà millor que ningú la nostra història! –va dir el comandant. Però en comptes de seguir parlant, va callar. La seva mirada s’havia quedat fixa en una llum estranya que provenia de l’exterior, d’algun punt de sobre del mar. Es va fer un silenci llarg.

–El que volem preguntar al representant del govern britànic, en nom de l’estat Minguer, és el següent –va intervenir amb empenta el Sami Paixà–: què és el que hem de fer perquè retirin aquest bloqueig?

–No puc saber què opina l’ambaixador a Istanbul o el meu govern sobre la darrera situació. Però puc dir que si es frena l’epidèmia, també es desmantellarà el bloqueig.

–L’epidèmia no remet fem el que fem! –va dir el Sami Paixà.

–La situació ha empitjorat quan han començat a tractar els tekkes com si estiguessin lluitant contra l’enemic – va dir el cònsol.

–Sentir aquestes paraules d’un amic genuí com vostè ens trenca el cor. Quina solució proposa el govern britànic per erradicar la pesta?

–La línia telegràfica està tallada, hi ha un bloqueig naval i una quarantena. No puc saber què en diria el govern britànic. L’única cosa que puc fer és conjecturar.

–Què conjectura?

–Tenen entre vostès una convidada important –va dir el George Bey delicadament–. La Pakize Sultan és una membre molt especial de la família reial otomana. La filla del sultà té cert valor diplomàtic.

–Segons el costum otomà, cap persona de la branca femenina de la dinastia no té cap vincle amb el tron, i la nació tampoc no ho acceptaria.

–Benvolgut comandant, gràcies a vostè aquesta illa ja no és dels otomans! –va dir el George Bey amb cura–. I la nació ja no és tampoc la mateixa!

Després que marxés el cònsol, el comandant -seguint l’exemple del Sami Paixà- es va prendre seriosament les seves advertències, i va decidir sumar-se a la reunió de quarantena prestant atenció no només als assumptes vinculats als tekkes, sinó també als problemes més quotidians que s’estaven experimentant en els suburbis de la capital, tal com eren relatats pels representants dels barris.

El representant del barri de Flizvos, el Vangelis Efendi, va explicar que un «bandit» musulmà que s’havia instal·lat en una de les cases buides havia mort allà feia dos dies i ara el seu cadàver feia pudor. A partir d’una denúncia que s’havia presentat, els soldats de quarantena havien entrat en aquell mateix domicili, la mansió de la família Seferidis de Tessalònica, feia una setmana, trencant la porta posterior, i després de tapiar les portes i finestres clavant fustes, van banyar la casa sencera en llisol i van sortir per on havien entrat. És a dir, que el difunt devia haver entrat després d’ells per amagar-s’hi. Les persones que ocupaven cases buides amb el pretext d’escapar de la pesta representaven una gran amenaça per l’estat, perquè aquests domicilis on s’havien instal·lat podien ser utilitzats com a punt de trobada per dur a terme plans de robatoris.

En la primera reunió en la qual l’Apostolos Efendi participava després de l’establiment del nou estat, el representant de quarantena del barri de Dantela, de pendents costeruts, penya-segats i vistes espectaculars, va exigir el pagament dels salaris que no havia rebut dels otomans. Tenia intenció de renunciar al seu càrrec de representant. Dantela era un barri remot i tranquil que s’havia quedat pràcticament buit. El representant ja no podia suportar aquella soledat. En una ocasió havia explicat que algunes nits es topava amb el dimoni de la pesta en els patis buits del barri. El Sami Paixà pensà que aquest dimoni de qui parlava devien ser els contrabandistes que dirigien persones a les barques. Com que molts policies i funcionaris havien fugit, en els barris més petits la presència de l’estat era pràcticament inexistent. Per això eren especialment els barris rums d’Arkaz, que s’havien quedat deserts, on acudien oportunistes i gent dels carrers musulmans de l’altra banda del rierol, perquè eren indrets –en particular pels voltants de les grans mansions– on s’havia imposat una amenaçant manca de llei i ordre. També hi havia individus que venien del nord de l’illa a la capital per dur a terme robatoris i saquejos. En aquestes zones, a part de les bandes de criminals, que cada cop eren més nombroses i diverses, també hi havia una colla de nens orfes de la qual tothom parlava, però que molt poca gent havia vist amb els seus propis ulls. La novel·la juvenil d’esperit romàntic Ma mare està en el bosc de la nit, escrita pel poeta nacional minguerès Salih Riza, que es va inspirar en aquests rumors i que està protagonitzada per bandes de nens fugitius durant els dies de la pesta, ens va convertir a tots en nacionalistes fanàtics de Minguer quan la vam llegir a l’escola, a l’edat de deu anys.

Per la seva banda, el responsable del barri de Hrisopolitissa duia notícies funestes: algunes persones s’havien tornat a veure carronyes fresques de rates a les cantonades dels carrers i als patis.

Els representants dels barris –la feina dels quals era implementar les prohibicions de quarantena, indicar les ubicacions de les cases que s’havien de buidar perquè hi havia malalts ocults o inquilins il·legals, i mostrar els carrers i les cases que s’havien de desinfectar amb les bombes de llisol– en el transcurs de l’epidèmia s’havien convertit en mediadors que gestionaven les relacions entre les autoritats estatals i els veïns que es queixaven de la quarantena. Però aquell dia el comandant va renyar un representant titllant-lo d’irresponsable i flonjo després que asseverés que un ferreter del barri de Kofunya havia sigut encarcerat a la zona d’aïllament del castell quan realment no estava malalt.

–I mentre es produïa aquest malentès, tu on eres? –li va dir–. La teva feina no és venir aquí amb queixes, sinó disciplinar els que rebutgen la quarantena i solucionar el problema.

De fet, una raó per la qual els ciutadans de Minguer no sentien més odi pels representants del barri era la presència dels soldats de quarantena, que eren illencs coneguts per tothom, i les accions dels quals eren més prominents i detestades. Ells eren els primers a qui els veïns dirigien la seva ira. Especialment després de la proclamació del nou estat havia crescut el fàstic generalitzat que sentien els veïns, per culpa de l’enduriment de les accions dels soldats de quarantena. Que no disminuís mai la xifra de morts també incrementava el malestar veïnal. «És a dir, que tota la despietat, tots els assetjaments, tota l’aflicció que hem hagut de patir no ha servit per res», deia la gent dels barris musulmans.

El representant dels Alts Turunçlar va explicar que, en realitat, al seu barri ja no quedava gaire gent que pogués queixar-se dels soldats de quarantena. Les famílies que residien a prop de la fossa d’incineració havien anat marxant una per una del barri perquè no podien aguantar-ne l’olor. A la banda del barri que donava al Nou Cementiri musulmà hi havia intranquil·litat i exasperació: no cessava mai el rebombori de la gentada que acudia als funerals. I més enllà de les multituds que anaven i tornaven del cementiri, els veïns es queixaven principalment dels gossos que venien a la nit a excavar les tombes. Alguns d’ells lluitaven sorollosament entre ells, alguns propagaven la malaltia passejant-se pel barri amb restes humanes o rates mortes a la boca. I també havia començat a circular un rumor estrany: es deia que vindria un buc de vela vermella i salvaria tothom. Però de fet no hi havia succeït res d’excepcional en el barri a part de la mort d’un artesà de vànoves.

Les explicacions dels representants dels barris de Vavla, Germe i Çite van fer veure als responsables de la quarantena del nou estat i el comandant que l’optimisme en el qual s’intentaven aixoplugar no tenia cap mena de fonament. A Vavla, és a dir, en els carrers que rodejaven l’institut militar, l’hospital de Hamidiye i la mesquita de Mehmet Paixà el Cec, el fet que la malaltia cada cop s’estigués emportant més vides (fossin les que fossin, tant joves com ancians) danyava severament la reputació de l’estat i la legitimitat de la quarantena. Amb la iniciativa del Sami Paixà i l’aprovació dels doctors, van decidir que per frenar la malaltia en aquest barri es disposarien a enviar més soldats a fer guàrdia als patis posteriors de les cases, a acordonar aquests carrers de forma quasi permanent i a tapiar amb fustes més gruixudes les cases buides (no eren moltes) com s’havia fet antigament perquè no entressin lladres, bandits i malalts. En els primers dies del nou estat, cremar abocadors i cases extremadament infectades havia ocupat una setmana, despertant la ira dels veïns. El Sami Paixà volia que el comandant passés a l’acció i prengués noves mesures pel que feia a les incineracions.

Mentre discutien tot això al saló de reunions, el comandant observava l’Splendid Palas, que s’entreveia entre les persianes de la finestra; volia córrer als braços de la seva dona que l’esperava allà. Ell era l’únic que coneixia l’erupció a l’engonal de la seva dona. Si ara s’afanyés a reunir-se amb ella i se n’oblidessin abraçant-se dins el llit, potser aquesta erupció també oblidaria que era el primer indici d’un bubó de pesta.

Si la Zeynep contreia la pesta, el més probable era que ell també acabés empestat. Seria necessari que se separés de la seva dona. Això no ho faria mai de la vida. Com més reflexionava sobre aquest tema, més difícil li resultava al comandant pensar en les mesures de quarantena. De fet, s’enfadava amb ell mateix com s’havia enfadat amb els que es deixaven emportar pel pànic quan s’havien d’enfrontar a l’atac total de l’enemic en el transcurs d’una guerra, i els que ara prenien decisions errònies perquè sucumbien a l’ansietat i la por de la mort a mesura que s’aproximava la pesta. Ara sentia que s’estava comportant igual que aquesta mena d’individus. Quan, en realitat, el que hauria de fer era mantenir el cap fred.

A pesar de la terrible magnitud de la pesta i la innegable por de la mort, hi havia un segment de la població, format tant per musulmans com per cristians, que no havia perdut la seva presència d’esperit, i que fins i tot havia preservat la seva humanitat fins al final. Si bé alguns pensaven únicament a salvar les seves pròpies vides, d’altres visitaven les cases de morts posant en perill la seva salut per ajudar els que patien convulsions a causa del dolor, i fins i tot hi havia ciutadans benintencionats que intentaven empatitzar amb els llunàtics que rondaven pels carrers exclamant: «Què ens està passant? Hem caigut a l’infern!». També hi havia molts veïns que havien aconseguit conservar el seu sentiment de comunitat, germanor i solidaritat.

Aquests ciutadans, dels quals cada dia morien entre vint i vint-i-cinc de pesta, es visitaven els uns als altres per oferir-se el condol. Encara conformaven un grup significatiu de la població d’Arkaz. Tot i que després de l’anunci de la quarantena sortien poc als carrers, com que tenien lligams forts amb les seves famílies, veïns i comunitats, anaven a les cases, als funerals i als patis de les mesquites amb la millor de les intencions, i desgraciadament contribuïen a la propagació de la malaltia. A finals del mes de juliol els carrers de la capital de l’illa de Minguer no estaven totalment buits com sí que ho estaven els de les ciutats de Hong Kong o Bombai, en el transcurs de la tercera epidèmia de pesta. Sempre hi havia algun grupet d’homes musulmans benèvols en alguna cantonada, en algun carrer, que corria de funeral en funeral, de casa en casa.

Escoltant el que s’estava dient a la reunió, el comandant va haver de concloure que al barri de Çite a l’estat i els funcionaris municipals ja no els quedava cap mena d’autoritat o reputació. El dia anterior només en aquests carrers havien mort sis persones, però el tema sobre el qual volia parlar el representant no eren els morts, sinó els «documents de permís». Malauradament, no afluixava l’animositat entre els immigrants cretencs –la majoria eren joves aturats que havien vingut des de Taşçılar per instal·lar-se al barri i es dedicaven al gamberrisme– i els veïns de tota la vida, ciutadans de classe mitjana-baixa que treballaven de carreters, jornalers i tenders. Les famílies pobres i religioses creien que aquests rufians jovenals i impudents havien dut la malaltia al barri, volien que els immigrants (que, a més, acusaven de ser musulmans pecaminosos) fossin expulsats del seu barri.

Per tal de solucionar aquests problemes (hi havia tensions similars en altres barris), el Sami Paixà, quan estava al capdavant de l’administració otomana, havia establert un sistema de «permisos». A alguns barris i carrers només hi podien entrar i sortir aquells que havien rebut un document de permís expedit per l’organització de quarantenes. El governador paixà havia imposat aquest sistema tant per mantenir confinats dins d’aquests barris els immigrants cretencs aturats i indigents com per tenir-los monitorats i enregistrats, i al principi la jugada no li havia sortit malament. Però l’invent del paixà es va capgirar totalment quan tant els funcionaris de quarantena com els veïns que havien adquirit els documents de permís van començar a revendre’ls clandestinament. El governador paixà i el doctor Nuri havien decidit no intervenir perquè havien vist com tant els funcionaris com els residents del barri es guanyaven uns dinerets addicionals en aquest mercat negre de paperassa i perquè, encara que fos de manera limitada, l’acordonament se seguia mantenint. Però, d’altra banda, la circulació d’aquests documents també havia facilitat els moviments de la gent a la ciutat. Ara el representant del barri explicava que ahir havien mort dues persones de pesta que tenien aquests documents, i que els seus familiars els havien venut a un brocanter del Mercat Vell al cap de poques hores; quan de fet, aquests documents de permís expedits per les autoritats de quarantena haurien de ser anul·lats ipso facto perquè pertanyien a persones que havien mort o residien en un domicili infectat, en comptes de passar a mans d’altres persones. Tot i que tenia el cap als núvols, el comandant va entendre bé quin era el problema més recent: després de la proclamació del nou estat, alguns funcionaris havien estat anul·lant permisos antics o renovant-los amb un nou segell, exigint un impost extra a la gent si volien que els els tornessin a expedir. Com que era necessari per a la revenda dels documents de permís, tothom pagava aquest impost, però també hi havia moltes queixes. El representant del barri, un escrivà de la tresoreria, recordà al comandant Kâmil que en aquesta mena d’operacions no es movien grans quantitats de diners, però que alguns amassaven documents de permís pensant que potser algun dia en podrien valer més.

61

Arribats a cert punt, el comandant ja no podia pensar en res més que en l’erupció túmida de l’engonal de la seva dona. Potser ara mateix la Zeynep havia enfebrat i estava experimentat un terrible mal de cap tota sola a l’habitació del pis superior de l’Hotel Splendid.

Era incapaç de reprimir aquestes imatges que es materialitzaven vivament davant dels seus ulls. Va abandonar la seu de governació en plena reunió i va tornar a l’hotel Splendid seguit dels escortes. Pels carrers van veure tan sols algunes persones. Es va fixar en un nen tímid que duia una cistelleta i que caminava darrere d’una dona que anava amunt i avall amb un paquet a la mà. Tot i que la majoria dels vianants no el van reconèixer; només s’hi va adreçar un nen de cabells castanys des de la finestra d’una casa; el seu pare va comparèixer al seu costat. També tenia el cabell castany. «Visca el comandant!» va cridar el nen.

Això el va omplir de joia i va saludar-lo amb la mà. Tenia un gran desig de salvar-lo, a ell i a la seva família, d’aquesta maleïda pesta, volia ser un comandant heroic per al nen. Però si la Zeynep estigués malalta, això no seria possible. Si el que tenia la Zeynep a l’engonal era un bubó de pesta, inevitablement ell també cauria malalt. Però de moment es trobava bé.

Quan els escortes i els soldats de quarantena de la porta de l’Splendid Palas el van veure, van adoptar la posició de ferms. Mentre el comandant Kâmil pujava per les escales, va prendre la decisió, després de rumiar-ho força estona, de no mencionar el tema a la Zeynep. Només l’observaria des de lluny. Si hagués contret la pesta, ho haurien descobert principalment a partir d’altres símptomes com febre o mal de cap. Si no era la pesta, parlar d’aquella erupció sobtada l’amoïnaria en va. El comandant havia vist molta gent que es deixava emportar per impressions equívoques i ansietats innecessàries. Fins que no es corroborava que no estaven malalts, feien de les seves vides (i, conseqüentment, les vides de les persones del seu voltant) un infern. Per descomptat tothom intentava no donar gaire importància als primers símptomes. Sense estar segurs de la seva condició real, ningú volia parlar de les primeres erupcions, febres o mals de caps perquè si un d’ells emmalaltia significava que els que residien en aquella casa possiblement també es devien haver contagiat, o que com a mínim els haurien de dur a la zona d’aïllament.

En entrar a l’habitació el major es va relaxar quan va veure que la seva dona es movia ràpidament amb gestos enutjats: no era la conducta pròpia d’algú exhaust i empestat. I si fes broma sobre els seus temors per treure ferro a la situació?

–Ma mare em va donar una pinta feta amb perles, un regal de la meva tieta… –va dir la Zeynep–. Estava aquí fa tres dies…

–Fa tres dies la teva mare va venir aquí?!

–No, hi vaig anar jo, a veure-la –va respondre-li ella– . Amb els escortes! –va mirar el seu marit amb un somriure tendre, com demanant que se la perdonés per haver comès un error sense importància.

–Si la dona del comandant no respecta la quarantena, és que la respectarà la nació? –va exclamar el comandant Kâmil i va sortir de l’habitació.

L’enuig sorprenent que li havia despertat aquella acció de la seva dona, que no havia acatat les seves ordres, era més magne que la por de la mort. Com que la seva primera esposa Ayşe era d’un temperament molt diferent, el comandant mai sabia què fer quan la Zeynep no feia el que li havia dit; simplement marxava de l’habitació i esperava que li passés la ràbia.

Al pis de sota un informant enviat pel Sami Paixà li explicava al Mazhar Efendi l’última situació sobre el xeic Hamdullah i els veïns que anaven a pagar-li els seus respectes: la gent que havia acudit al tekke per donar el seu condol després que el Ramiz fos penjat no havia sigut dispersada per les autoritats durant els tres dies següents per tal de no emprenyar encara més els membres de Halifiye. Però quan s’havien començat a formar cues importants davant de l’entrada principal del tekke s’havia començat a regular, partint d’una recomanació del Sami Paixà, la circulació d’entrada i sortida al carrer, al·legant que era una necessitat de quarantena. Això havia facilitat que la gentada n’entrés a l’interior per les portes posteriors del pati. Veient que s’havia plantat un soldat de quarantena en cadascuna de les entrades, les persones s’infiltraven a l’interior a través d’accessos ocults que coneixien els joves deixebles, amagats rere les herbes espinoses i esbarzers que recobrien les parets del pati. Els visitants que ingressaven al tekke després d’haver esperat llargues estones no veien el xeic, i en comptes de donar-li el condol deixaven menjars o obsequis que li havien dut, i marxaven després de matar l’aranya una estoneta. Només el Nimetullah Efendi i un grup selecte de dervixos del tekke, que en aquell moment albergava aproximadament dues-centes persones, sabien on s’havia reclòs l’Excel·lentíssim xeic. Els espies del Mazhar Efendi havien dedicat tots els seus esforços a esbrinar on era el xeic, perquè el Sami Paixà se’l volia emportar del tekke a la força i allotjar-lo en alguna altra banda.

El comandant havia considerat que una acció com aquesta seria una «falta de respecte», però, després de parar orella als molts comentaris en contra de la quarantena de la boca de simpatitzants del Ramiz que l’informant havia escoltat presencialment en el tekke, va veure amb millors ulls els plans del Sami Paixà. L’informant no estava del tot segur, però intuïa quina era la ubicació on s’havia tancat el xeic. Al seu parer, el xeic era en una de les dues casetes amagades sota els pins i els til·lers a la banda de Çite del tekke, on solien tancar-se deixebles que es volien «recloure» i a vegades «disciplinar-se». Els últims dies a l’exterior d’aquestes casetes, que normalment estaven buides, hi havia una presència inusual de deixebles d’aspecte corpulent i sever.

La incursió, que fou planejada meticulosament, va ser tot un èxit. Deu soldats escollits entre els més forçuts coneguts per la seva hostilitat envers els xeics i els hajis i sis policies municipals van saltar per sobre del mur a tota velocitat fent ús de dues escales; es van dividir en dos equips i van irrompre en dues casetes simultàniament. Seguint les indicacions d’un altre espia, van trencar el pany de la porta de la primera casa sense problema, i a l’interior van veure un sofà buit i tres portes. En la primera habitació van arrestar un dervix que feia guàrdia però s’havia quedat endormiscat. En la segona habitació van localitzar immediatament el xeic Hamdullah, que jeia en un matalàs a terra. La tercera habitació estava buida.

Tal com havien planejat anteriorment, un funcionari que duia unes sabates la mar d’elegants de la tenda Dafni i unes respectables robes d’escrivà i levita va saludar el xeic de manera molt respectuosa i li va besar la mà. El xeic, que duia una mena de camisó blanc, semblava un espectre. Era com si els seus cabells i la seva barba fossin més blancs de l’habitual, i semblava incapaç de despertar-se del tot. L’ombra negra del xeic generada per la llum de l’espelma groguenca de l’habitació i projectada en la paret totalment buida era com una enormitat neguitosa, similar a una àguila, deu vegades més esfereïdora que el mateix xeic.

El funcionari de sabates elegants va comunicar al xeic Hamdullah –que estava lluitant per desempallegar-se de la son (o potser ho estava fingint)– que venien urgentment de l’edifici de govern per posar-lo a resguard a causa d’un possible intent d’assassinat. El xeic va veure els altres soldats de darrere. En aquell moment va pronunciar unes paraules famoses que més endavant serien utilitzades en contra seva.

–Què està passant? Són aquests els homes de Sa Majestat el sultà? Mostri’m una ordre imperial segellada, un document signat.

El funcionari veterà va seguir repetint amb gestos deferents que sí, que havien vingut amb una ordre oficial que autoritzava aquesta operació, que la localització on se l’emportaven ara era molt més segura i que allà li explicarien quina era la situació, i quan van intervenir dos soldats de quarantena per agafar-lo dels braços, el xeic va voler emportar-se amb ell algunes pertinences i uns quants llibres. Va agafar tot allò que no podia deixar enrere: dos camisons per dormir, camises i roba interior, medicines –la majoria de les quals havien sigut preparades a la farmàcia del Nikiforo– i llibres sobre hurufisme que havia heretat dels seus avis xeics d’Istanbul. També va demanar que l’acompanyés el seu assistent Nimetullah, del barret cònic de feltre, però el funcionari no hi va accedir.

Es va obrir silenciosament la porta posterior més propera al mur del pati del tekke, a l’altra banda del qual, tal com s’havia planejat, esperava el carreter oficial del govern, el Zekeriya, amb el landó blindat a punt. En el moment que va pujar al vehicle sense oferir resistència, el xeic va recordar, a partir de la peculiar olor dels seients de pell, que havia viatjat anteriorment en aquest landó.

La nit anterior, abans d’anar a dormir, havia estat llegint els escrits d’Ibni Zerhani sobre els perquès de la pesta i mètodes més assenyats de protecció. Els últims dies havia llegit una traducció de Kitab al-Zulmet (‘Llibre de la Foscor’), havia repassat múltiples vegades algunes pàgines del Vuzuh (‘Claredat’). El seu cap estava farcit de secrets hurufís que donaven un nou significat a cada paraula, cada xifra, i especialment, no cal dir-ho, cada lletra. La seva ment entreveia constantment les paraules i els enigmes de l’univers, com li solia passar a la gent que llegia massa aquesta mena de llibres.

Era una nit d’estiu tranquil·la, sense vent. El ric-ric incessant dels grills, el blau de les estrelles incomptables, i la llum que s’estenia fins al cel fosc havien dut fins al clímax l’embriaguesa hurufí del xeic: era l’univers dels misteris de la vida i dels sentits, els senyals i els objectes, la foscor i el no-res. Llum i l’Ànima, Soledat i Bellesa, Força i Il·lusió, tots formaven part del poema del cor. I així la unió de l’Amor i Al·là emergia d’un traç compost per les estrelles, les branques, les olor de flors, els sorolls dels ocells de la nit de pesta (mussols, corbs) i els moviments precisos dels eriçons. Mentre el landó avançava balancejant-se pesadament pel carrer passant per davant del tekke dels Kadiri, que s’havia començat a buidar, i després pel tekke dels Rifai, el xeic va albirar dos guàrdies en la foscor que havien sigut plantats amb fanals a les mans. Aquesta imatge el va impressionar i el va fer pensar que potser la nova administració havia espavilat.

Si el nou govern era realment potent, se l’emportarien a alguna altra banda de l’illa. Naturalment, això no solucionaria res: els seus deixebles, els admiradors i els illencs que l’estimaven descobririen la ubicació i tornarien a fer fila davant l’entrada. El xeic augurava que si l’illa tornés a estar sota control otomà, si els rufians que se l’havien emportat sense demanar-li permís fossin homes de l’Imperi otomà, probablement seria expulsat de Minguer i exiliat a algun lloc molt llunyà, a l’Aràbia o a algun indret especialment inaccessible, incomunicat com Siirt. Era tradició otomana castigar aquells xeics que havien revelat la seva força política separant-los de les seves congregacions i tekkes perquè havien destorbat i donat maldecaps als administradors; eren exiliats a terres llunyanes on es trigava sis mesos a arribar. En la seva joventut el xeic Hamdullah havia vist alguns d’aquests xeics que crisparen els nervis dels paixàs governadors i els buròcrates d’Istanbul i foren arrencats dels seus tekkes, de les seves llars, i enviats a l’exili a ciutats remotes on es veien obligats a donar classes sobre l’Alcorà i així guanyar-se uns dinerets per poder comprar pa i sobreviure. Aquests xeics, que no tenien cap altra culpa que seguir les seves creences, eren persones que, per orgull, havien comès presumptes errors que havien enfadat Istanbul. Especialment durant la governació del Sami Paixà, ell havia anat amb molt amb compte perquè no li acabés passant precisament això; però semblava que finalment havia anat massa lluny.

El carro va passar per un carrer des d’on es podia albirar el pati posterior de l’hospital de Hamidiye, farcit de tendes i de llits. Va girar a l’esquerra i va tornar a pujar per un pendent, passant per davant del forn del Zofiri, fins a arribar a l’avinguda de Hamidiye, a la cantonada de la barberia del Panayot. Aquests carrers estaven totalment foscos i deserts. Torbat per la intuïció que el transportaven a l’exili, el xeic observava amb nostàlgia la ciutat on havia viscut des de feia disset anys, que ara li semblava un lloc terriblement trist, desemparat i deixat de la mà de Déu. La llum de les estrelles donava un color especial i estrany al castell i les cases de pedra blanca rosàcia del barri que el rodejava. Ara sentia com arribaria a enyorar aquesta llum, fos on fos que el duguessin. En tancar els ulls podia visualitzar una ciutat de l’est, freda i lúgubre, sense arbres, potser sense finestres, algun lloc on no havia anat mai, com Erzurum o Van. Ningú li seguiria la pista, ningú aniria a unes terres inhòspites, allunyades de les vies de tren, especialment en temps de pesta i quarantena. El Nimetullah Efendi del barret cònic de feltre segur que intentaria convèncer alguns dervixos per emportar-se’ls i seguir les passes del seu xeic, però també ell descobriria com de menyspreables podrien ser els humans en temps de derrota, i tots ells, un per un, es rebel·larien com a traïdors.

Mentre el landó avançava per l’avinguda de Hamidiye i passava pel pont, el xeic va pensar que potser el transportaven a l’antiga seu de la governació. Però el carro, passant entre els soldats i els policies situats a la plaça del nou edifici de govern, va girar lentament per la cantonada i va avançar cap a la plaça de Hrisopolitissa, i des d’allà en direcció a la badia de Flizvos, rodejant l’hospital de Theodoropoulos. El xeic va inspirar l’olor de mar i d’algues que es filtrava per la finestra a mesura que el landó descendia cap a la costa.

Una de les grandeses de viure en aquesta illa, en aquesta ciutat, era la possibilitat de topar-se de manera tan inesperada amb l’olor i la vista del mar, cosa que fins i tot en els temps més difícils alleugeria el cor de qualsevol illenc, el retornava a la vida. La idea de ser allunyat d’aquell clima dolç, càlid i temperat per acabar a l’exili en un indret àrid en extrem o sepultat sota la neu, i haver de refugiar-se entre individus que de tan pobres havien de viure dins de coves, esperant la possible arribada de diners que li enviarien per correu els seus deixebles, li resultava duríssima. Es veuria obligat a presentar-se a qui sap quina gent o tribu que ignorava que era un xeic respectat i estimat, a treballar impartint classes sobre l’Alcorà i recitant sermons per poder sobreviure. A mesura que el landó blindat avançava al llarg de la costa, el xeic Hamdullah pensava que vindria una barca a recollir-lo, que seria entregat al cuirassat Mahmudiye que estava ancorat en aigües properes, que potser els soldats del vaixell el tractarien irrespectuosament i que així de trist seria el fatídic inici dels seus anys d’exili. Mentre el carro descendia per una via especialment costeruda i d’empedrat dur, va sucumbir a una embriaguesa a mig camí entre el penediment i un ensomni estrany, sentint la música metàl·lica generada per les ferradures dels cavalls: mai no havia sentit un desig tan fort com el de voler quedar-se aquí.

Després de baixar pel camí de la platja, el carruatge, sense detenir-se ni un moment en la Cala de la Pedra, va avançar cap al nord una estona. Al xeic l’assossegava el fet que no hi haguessin embarcacions a la vista, barques que podrien extreure’l de l’illa i dur-lo a l’exili ordenat per Abdülhamit. Va emanar de l’interior del bosc una frescor estranya, va sentir els sorollets i murmuris d’un ocell que cantava com si estigués plorant. Des de la banda dreta del landó, mentrestant, li arribaven les esquitxades de les petites onades que xocaven contra les roques, la platja, la sorra. El xeic Hamdullah va dictaminar que aquí no hi havia cap activitat, que no hi havia ningú; que fins i tot els barquers que duien a terme el contraban havien cessat les seves operacions.

Tot i les dantesques situacions que s’havia imaginat sumit en les aprensions, en realitat ningú l’enviava a un indret remot de l’imperi. El Sami Paixà havia localitzat el propietari i el cuiner de l’hotel Constanz, situat en el nord-est d’Arkaz –una mansió vella poc coneguda– i havia ordenat que el condicionessin com a lloc «d’exili». A vegades s’havia trobat aquí amb el cònsol George per dinar en les èpoques que l’hotel Regard à l’Ouest estava tancat, o simplement per variar una mica.

El xeic Hamdullah no es va sentir incòmode en aquest edifici atrotinat, on tot grinyolava i crepitava; un lloc que, tot i haver sigut desinfectat a consciència després que s’hi passegessin empestats i intrusos, estava infestat de jinns i fades. L’havia alegrat tant veure que el seu destí era quedar-se a l’illa que va realitzar les seves ablucions i va resar dins de la seva petita habitació, amb els ulls humits, oferint una lletania de gràcies a Al·là perquè havia respost a les seves oracions i havia permès que ell, aquest vassall seu, pogués romandre a Minguer. Ja que estava segur que ben aviat podria tornar a la tranquil·litat del seu estimat tekke.

62

El comandant Kâmil va quedar-se a la seu del govern fins que es va finalitzar amb èxit la batuda al tekke del xeic Hamdullah. Després que l’informessin que havia sigut extret satisfactòriament i estava detingut a l’hotel Constanz, va tornar a l’hotel Splendid pels carrers foscos, seguit dels escortes. Mentre baixava pels pendents sentint únicament el soroll de les seves passes per les voreres desertes, va tornar a quedar trasbalsat per l’aspecte inhòspit de la ciutat, deixant-se emportar per l’aprensió i la tristesa.

Feia hores que no veia la seva dona Zeynep, després d’haver marxat de l’habitació amb un cop de porta, enfadat perquè s’havia passejat pels carrers per anar a visitar la seva mare sense el seu permís. S’havia convençut de la legitimitat de la seva reacció: «això ho faig perquè no vull quedar-me paralitzat per la por de la pesta en aquest moment en el qual estic fent realitat els meus somnis a través de la política!». Pero també havia demorat la tornada perquè sabia que si entrava a l’habitació i es trobava amb la seva dona empestada, seria incapaç de soportar-ho. Durant el dia li havia enviat notes a través de missatgers. Si la Zeynep estigués empestada, li ho hauria notificat al llarg del dia, hauria arribat un punt en el qual no podria amagar el mal de cap i s’hauria vist forçada a enviar-li notícies.

Fou amb aquest optimisme que el comandant va entrar a l’hotel a mitjanit. Però quan pujava per les escales va anar minvant aquesta sensació de seguretat: no podia deixar d’imaginar-se la tumescència vermellosa sobre la pell sedosa de la Zeynep. Quin aspecte tindria ara l’engonal? Va decidir que el millor seria no preguntar absolutament res a la seva dona.

Davant de la porta de l’habitació, el Sami Paixà també havia plantat un guardià redundant. En entrar a dins obrint el pany amb la clau no va ser capaç de veure la seva dona a l’interior. En una situació normal, la Zeynep devia estar dormint al llit. Però la tènue llum que es filtrava per la finestra va fer veure al comandant que la seva dona no estava allà.

Havent encès l’espelma que tenia al costat amb les mans tremoloses i agafat el petit candeler de llautó, el primer que va veure va ser la pinta emperlada que s’havia extraviat hores abans, i uns segons després va albirar, una mica més enllà, la seva dona asseguda al costat de la finestra.

–Zeynep –va invocar-la.

En veure que la seva esposa no responia, el comandant Kâmil va amoïnar-se, però va mantenir la calma. El candeler que duia a la mà dibuixava ombres en forma d’arabesc a les parets de l’habitació. En apropar-se a la seva dona i il·luminar-li bé la cara, va veure que estava pàl·lida i trista.

–Ens hem emportat el xeic Hamdullah del tekke, l’hem amagat en una localització de fora de la ciutat… –va dir, com si s’estigués disculpant per arribar tard.

Però va veure que la seva dona no tenia gens d’interès a escoltar aquesta història. És que estava ressentida amb ell perquè havia marxat fet una fúria, donant un cop de porta, i no havia comparegut durant tot el dia? O potser estava atemorida perquè s’havia quedat tota sola en el moment que havia notat els primers efectes de la malaltia?

La Zeynep va començar a plorar com si fos una nena fràgil incapaç d’expressar amb paraules l’aflicció profunda i íntima que la turmentava. El comandant Kâmil va abraçar-la, intentant consolar-la amb mots dolços i carícies, recobrint-la amb els braços.

Es van estirar al llit sense ni tan sols haver-se tret la roba de carrer. El comandant va recórrer als gestos càlids que havia après durant la seva breu relació, que tant solien agradar-li a ella: va abraçar la seva dona des de darrere i, pressionant els seus llavis contra el seu coll, va agafar-li fermament el ventre, on romania el seu fill. S’havien quedat adormits moltes nits en aquesta posició, abraçats l’un a l’altra.

El comandant va explorar amb la mà el cos de la Zeynep, la panxa, els braços… però no es va veure amb forces d’apropar-la a l’engonal on hi havia el bubó potencial. El més important era que la seva dona no tenia febre. Però a diferència d’altres ocasions, no tenia ganes de fer l’amor. I en aquell moment tampoc és que el comandant en tingués.

La Zeynep va tornar a sanglotar. Per alguna raó, el comandant se sentia incapaç de preguntar-li per què plorava. Va seguir abraçant-la en silenci. Acceptar aquest silenci significava acceptar que estava passant una cosa terrible?

Desitjaven amb desesperació quedar-se adormits, i al final ho van aconseguir. Unes hores després els van arribar, entre la son i la vigília, uns crits procedents de la dàrsena. Però tots dos estaven somiant coses tan estranyes i horripilants que van suposar que aquestes veus formaven part de l’infern oníric de l’interior dels seus caps.

En desaparèixer els crits, el comandant va sentir que potser moriria de tanta tristesa. Després d’haver treballat tant, d’haver-se esforçat tant en la seva carrera militar, corrent de ciutat en ciutat, de front en front, finalment havia aconseguit ser feliç durant dos mesos i mig de la seva vida. Quina brevetat, per Déu! Si la seva dona emmalaltia, seria també el seu final. No només moririen la seva dona i el nen que duia a l’interior, sinó també ell, probablement. I per desgràcia també podria significar la mort de la nació mingueresa. El comandant va tornar a sentir els crits que provenien de fora, però el seu cap estava tan pertorbat per visions tan funestes i dantesques que aquestes veus externes no van arribar a formar cap significat, i es va tornar a adomir. O potser es va convèncer que s’havia adormit.

En notar les tremolors de la Zeynep, que estava entre els seus braços, es va despertar de nou. Els malalts començaven a tremolar quan arribava la febre –ho havia vist, ho havia escoltat–. La va abraçar amb totes les seves forces, com si una subjecció més ferma en pogués mitigar la intensitat. En aquest punt ja era pràcticament impossible que la seva dona seguís ocultant la malaltia.

Entre la fumarada dels seus pensaments, també trobava instants per enfadar-se amb la Zeynep; era increïble que hagués sortit de l’habitació de l’hotel sense cap mena de necessitat, simplement per anar a visitar la seva mare.

Volia retreure-li: «Has sacrificat la nostra felicitat, el nostre fill, la revolució del país… tot per sortir a fer un volt!». Però si deia coses així, es barallarien abans que pogués venir cap doctor. A més, havia de concentrar-se a decidir què fer ara, en comptes de turmentar-se amb els errors del passat. Però el problema que s’havia materialitzat davant seu era tan esfereïdor que el comandant no sabia ben bé com pensar ni què fer.

La seva dona va tornar a plorar en silenci, de manera molt colpidora. El major continuava sense atrevir-se a preguntar res. La Zeynep va patir dos atacs més de tremolors, però el seu cos no estava gaire calent. El comandant no sabia com reaccionar. No volia sortir del llit, desitjava que s’aturés el temps, que no arribés mai el matí, que la malaltia no empitjorés. Però a poc a poc va anar sortint el sol, radiant com sempre, tenyint el dia d’un color estrany, entre rosaci i groguenc. Els xiscles i crits provinents de la dàrsena també s’havien incrementat.

La multitud de la dàrsena i el port era un grup de dervixos fastiguejats del tekke dels Halifiye. Estaven enfurismats perquè les autoritats havien raptat el seu xeic, el Hamdullah Efendi. La seva arribada conjunta al port no era fruit d’un moviment planejat: havien sortit per l’entrada principal del tekke quan encara era de nit per trobar el seu xeic, havien rondat pels barris de Kadirler i Vavla i finalment havien baixat a la dàrsena. Durant aquesta marxa no havien pronunciat paraules ni clams de cap mena, no recitaven oracions en veu alta ni deixaven anar «al·lahu àkbars». Caminaven en silenci cap a una meta. Semblava que aquests deixebles, que avançaven amb obstinació i paciència enmig de la nit, no s’aturarien fins trobar el xeic i retornar-lo a la seva llar. Un d’ells caminava al capdavant, i la resta el seguien. Quan ja s’estava fent pràcticament de dia la massa de deixebles joves del tekke dels Halifiye, unes quaranta o cinquanta persones, ja havien passat per davant dels altres tekkes de Vavla i baixat fins al Moll Vell de la Pedra, i després d’haver emprès rumb cap a l’edifici de duanes i la dàrsena, avançant al llarg de la badia corbada, havien hagut d’aturar la seva marxa en topar-se, a la zona de la dàrsena on arribava l’avinguda d’Istanbul, els soldats de quarantena, que s’havien col·locat formant un mur humà. La fúria col·lectiva dels deixebles del xeic Hamdullah, i els seus simpatitzants, havia desembocat en aquesta manifestació improvisada. Per garantir la sòlida permanència del nou estat, s’hauria d’haver dirigit aquesta multitud, que comptava amb l’instint d’escapar de la pesta i d’Arkaz, a les portes de la ciutat, i se’ls hauria d’haver permès sortir a l’exterior tal com desitjaven. Però la ciutat no estava sent governada partint de la lògica i la raó, sinó que estava submergida en una lletania d’aprensions i una preocupant manca de comunicació; i els soldats de quarantena, rebent ordres directes del govern, van barrar el pas dels deixebles dels Halifiye emprenyats quan van arribar a la dàrsena.

Els dervixos, els deixebles i els fanàtics joves del tekke dels Halifiye, en veure que no se’ls permetria sortir fora de la ciutat, van apujar les seves veus. Al nostre parer, aquesta gent per a la qual la paraula «país» significava el pa i la sopa que menjaven al tekke (i la resta de revoltosos que s’hi van sumar) van posar en moviment la segona fase de la Revolució de Minguer. Aquests dervixos foren els primers desencadenants de l’ambient anàrquic, caòtic i apocalíptic que va irrompre com una flamarada a Arkaz i va envair els carrers de la ciutat a partir d’aquell dia. Mentre el comandant observava l’exterior des de la finestra de l’hotel Splendid, els soldats de quarantena van disparar a l’aire per esparverar els Halifiyecis. Els tres trets van ressonar per tota la ciutat.

Quan el comandant Kâmil va apartar-se de la finestra i va recular fins al llit, va veure que la seva dona tornava a plorar. Veient com s’aproximava el seu marit, la Zeynep es va recompondre, es va posar dempeus i va obrir el seu camisó per mostrar-li el furóncol de l’engonal.

En efecte, en qüestió d’un dia la part relativament endurida s’havia convertit en una mena de furóncol. Si bé havia crescut, encara no era del tot un bubó. Però ben aviat ho seria, i la seva dona patiria convulsions. El comandant podia notar ara el clar dolor del rostre i les mirades de la seva dona. Aviat la Zeynep començaria a delirar del mal: aquest era el final de la vida feliç de la parella.

I que feliç que havia sigut, aquella vida! Ara tot s’havia acabat, tot! La vida del comandant també havia arribat al seu final. D’això n’estava tan segur que fins i tot s’enorgullia de ser tan realista, de no enganyar-se a si mateix, com feien els covards. Però aquest moment de realisme impertorbable va durar ben poc. El comandant es va asseure al costat de la seva dona i va palpar lleugerament el furóncol que tenia a l’engonal.

–Et fa mal? –va preguntar-li.

Encara no s’havia endurit del tot i no era gaire molest. Però en menys d’un dia el dolor s’incrementaria fins a resultar inaguantable, i llavors per mitigar-lo seria necessari que un doctor seccionés el bubó. Quan exercia d’escorta del Damat Doctor Nuri, el major Kâmil havia vist molts malalts en aquestes condicions als llits de l’hospital i havia sentit pena en observar les seves agòniques convulsions.

La Zeynep es va estirar al llit. El comandant podia copsar el desencant i la confusió del seu rostre, així com una lleu expressió de penediment, com si tot això hagués sigut culpa seva.

–El millor que podem fer és anar a l’hospital de Theodoropoulos! –va dir el comandant–. Com abans et tallin i buidin el furóncol, millor.

–No vull anar a cap hospital! –va respondre la Zeynep–. Tampoc vull sortir de l’habitació.

El comandant va agafar la seva dona entre els braços, intuint que era el que ella necessitava. Van romandre estirats al llit una llarga estona abraçant-se amb totes les seves forces. Notava amb la punta dels dits els moviments interns del cos de la seva dona, la seva respiració, les palpitacions del seu cor. Sumit en el dolor, el comandant rememorava la humanitat d’aquesta persona que havia conegut durant aquests dos mesos i mig, la vida i l’humor que havien compartit.

–Aixeca’t, amor, anem a l’hospital, vinga! –va dir després el comandant.

–Tu no ets el sultà d’aquí? –va respondre la seva dona– . Que vinguin ells.

El comandant va pensar que no li faltava raó. El tractament es podia dur a terme perfectament a l’habitació més gran de l’hotel. Tanmateix, sabia que seccionar el bubó incipient de l’engonal que encara no s’havia inflat del tot no era ben bé un tractament. Com que la malalta era la dona del comandant, tothom faria com si s’estigués esforçant al màxim per salvar la vida de la Zeynep, però seccionar el bubó –estigués del tot inflat i endurit o no, estigués ple de pus o no, fos enorme o no– no podia considerar-se un tractament per a la pesta. Tan sols mitigava una mica el dolor del malalt. I ni això ho sabien del cert. L’única cosa que sabien amb seguretat i que els havia demostrat l’experiència era que la gran majoria de gent a la qual li apareixia un bubó acabava morint. El comandant havia parat força l’orella quan el Damat Doctor Nuri i els doctors rums discutien aquestes qüestions passant ràpidament del turc al francès.

En aquests moments, però, si volia preservar el seny, el que havia de fer era oblidar-se de totes les coses que havia après escoltant els doctors i observat amb els seus propis ulls, i convèncer-se que seccionar el bubó podria ser un tractament efectiu contra la pesta. Però fos qui fos el doctor que vingués a dur a terme l’operació, li recordaria immediatament la normativa de quarantena: insistirien a separar-los. Era o bé això o aïllar-se ell també en quarantena juntament amb la seva dona.

Anticipava, tanmateix, la circulació de rumors sobre com el comandant havia emmalaltit, com s’havia vist forçat a tancar-se i aïllar-se –rumors que podrien perjudicar tant la quarantena com el nou estat–. És possible que no es qüestionessin gaire el fet que la dona del comandant no anés a l’hospital. Però aviat expressarien el seu escepticisme: si ni tan sols l’imponent comandant havia pogut escapar-se de la pesta, com se suposa que ens hauria de salvar a tots? Com podria ser ell la persona que els ensenyaria la seva antiga llengua, els antics noms mingueresos?

Quan la seva dona va començar a tremolar violentament, a plorar i a cridar sanglotant, no es va veure capaç de forçar-la a sortir de l’habitació, d’obligar-la a anar a l’hospital. La seva dona tampoc coneixia en detall el calvari que travessaven els empestats. Això és quelcom que li hauria d’explicar amb franquesa.

Però l’únic desig de la Zeynep era que el seu marit l’abracés fortament aquí i ara, que la convencés que tot aniria bé. Abraçant el seu marit, la Zeynep també veia que ell no tenia por de ser contagiat, és a dir, que realment l’estimava. Després tornava a plorar desconsoladament, tement el martiri que s’estava apropant.

Van romandre abraçats fermament durant una llarga estona. La llum matinal s’escolava pels porticons i entre les cortines, penetrant dins la cambra. El comandant podia albirar les partícules de la pols que flotaven sota els rajos de la llum, escoltava amb molta atenció la respiració de la seva dona, intentava distingir les veus procedents de l’exterior.

L’acció col·lectiva en contra del segrest del xeic Hamdullah, raptat mentre dormia a la seva habitació, va agreujar-se manera inesperada. Els xeics d’altres tekkes també van donar el seu suport a aquesta «revolta dels dervixos». No era un moviment polític amb una clara organització interna i uns líders, sinó un moviment social purament espontani. El comandant, mentre abraçava la seva dona intentant vèncer el derrotisme i la tristesa, va intuir correctament –en el fons era un minguerès que coneixia bé la seva gent– el que passava al carrer a partir de les veus que li arribaven a les oïdes: els soldats més brivalls de la Divisió de Quarantena que ell mateix havia instituït s’estaven esbatussant amb la gent dels tekkes allà on fos. Encara no s’havia vessat sang, però alguns soldats havien disparat a l’aire (o, segons asseveren alguns, apuntant directament els dervixos), un al port i l’altre a Vavla. Mentre als carrers es vivia aquesta agitació, el comandant jeia al llit amb la seva dona entre els braços.

Al cap d’una estona el Mazhar Efendi va trucar a la porta. En veure que el comandant no responia ni obria, va deixar una nota i va marxar. El comandant, conscient que estava tenint lloc algun tipus d’aixecament, probablement en contra dels soldats de quarantena, va sentir el desig de sortir de l’habitació i anar a dirigir-los. Però si abandonava l’habitació, s’acabaria revelant la malaltia de la seva dona, i això significaria que els separarien immediatament. A més, la imatge de la seva dona patint en soledat perjudicaria enormement la seva labor com a comandant dels soldats.

Pels volts del migdia la Zeynep va anar dues vegades a vomitar al lavabo i es va desplomar sobre el llit brutalment fatigada. El seu cor palpitava a cent, suava sense parar i li feia mal tot el cos. Estava segura que si vingués un doctor la separarien del seu marit; per això, si el major començava a caminar cap a la porta, ella començava a plorar.

A la tarda la febre de la Zeynep va empitjorar, i la noia va començar a delirar. Fou en aquells moments en què va pronunciar una frase que va entristir profundament el comandant: «Moriré sense haver vist mai Istanbul». Ell li havia promès moltes vegades que aviat la duria a la capital.

–Et duré a Beşiktaş, on hi ha el palau on vivia empresonada la Pakize Sultan; a la Sublim Porta, des d’on es governa l’imperi; a Nişantaşı, on estan els famosos laboratoris de bacteriologia! –va declarar el comandant. En plorar la seva dona, també els ulls del comandant esdevenien vidriosos.

La Zeynep moriria de pesta al llit d’aquesta habitació de l’hotel Splendid vuit hores més tard. La seva mort seria més ràpida que la del seu pare, el guardià Bayram Efendi, que havia mort exactament noranta-cinc dies abans del mateix microbi.

63

En un principi, l’aixecament dels dervixos Halifiye i els seus simpatitzants d’altres tekkes, la reacció conjunta al segrest del xeic Hamdullah, no semblava especialment amenaçador. Alguns dels deixebles duien pals, però la majoria no anaven armats i ni tan sols duien una branca; volien deixar clar que no volien lluitar. El Sami Paixà no tenia cap dubte que els soldats de quarantena acabarien posant a ratlla sense gaires problemes aquella colla d’eixelebrats.

Un fet molt més preocupant seria el motí que esclataria aquella nit a la presó del castell –un esdeveniment que, segons tots els historiadors, alterà dramàticament el transcurs de la història de Minguer–. A diferència d’alguns, però, nosaltres no creiem que si el comandant hagués deixat enrere la seva dona empestada per anar a dirigir els soldats la situació hauria evolucionat diferent i s’haurien evitat les morts de tantes persones. Quan l’aixecament que va sacsejar la masmorra del castell es va descontrolar inesperadament, és a dir, quan la situació va arribar a un punt crític que hagués requerit la intervenció del comandant i les seves dots polítiques i militars, les cartes de la crisi ja estaven sobre la taula, i la impotència de l’estat era indiscutible.

Els presoners de la tercera galeria, també anomenada la galeria dels novicis, havien acabat fartíssims del tractament sever al qual els sotmetien els guardians (que, a més, no feien res per intentar frenar la propagació de la pesta per la masmorra), i havien estat esperant l’oportunitat perfecta per revoltar-se. Conscients de l’atmosfera «anàrquica» que es vivia als carrers de la ciutat arran del segrest del xeic Hamdullah –o sigui, motivats pel clima caòtic generat pels dervixos i alguns tenders i esvalotadors diversos en contra dels soldats de quarantena–, van veure clarament la seva oportunitat. L’ambient apocalíptic de la ciutat va animar els presoners a decidir que era o ara o mai.

Allò que avivava especialment el seu enuig, però, eren els estralls que havia causat la pesta en la tercera galeria, cosa que havia pertorbat a tothom. L’única mesura que havia pres l’administració al respecte era posar en quarantena la totalitat de la galeria. Els presos, que ni tan sols podien sortir a l’exterior a prendre una mica l’aire, a tastar la llum del sol, van acumular una enorme ràbia. Si a algú li sortia un furóncol de pesta l’enviaven a l’hospital de Hamidye (al qual encara no se li havia canviat el nom). Com que mai més no se’n sabia res dels que eren enviats allà, ningú hi volia anar. Cada dia s’obrien les portes de la galeria i entraven dos bombers escortats per guardians que desinfectaven tots els racons i ruixaven també els presoners esfereïts; però al matí següent apareixien bubons en dues persones més i aquestes també eren enviades a l’hospital de Hamidiye a morir.

Quan, en el transcurs d’una d’aquestes sessions de desinfecció, un dels presoners va caure del llit fent com si estigués patint un atac de deliris provocat per la febre de la pesta i els guardians van quedar desconcertats un moment, els presoners van aprofitar per neutralitzar un d’ells i arrencar-li les claus de les mans. Després d’una breu esbatussada, els altres guardians també es van rendir. En qüestió de pocs minuts, abans que l’alcaid s’hagués assabentat del que estava passant, els presoners havien pres el control de l’edifici sencer. Les condicions de quarantena també van contribuir a la fàcil victòria dels captius: el nombre d’encarregats i els funcionaris de la presó s’havia retallat substancialment –molts havien mort i d’altres tenien por dels rumors que la pesta s’havia estès per la presó, és a dir, que hi havia molts guàrdies en nòmina que no anaven a treballar a la masmorra.

En veure que la resistència de les autoritats era ínfima, aquella nit els presoners amotinats van acabar controlant la totalitat del castell. En l’impuls inicial del motí que havien improvisat no hi figurava res d’això. La caiguda del castell, per tant, no fou fruit d’una acció planejada. L’alcaid de la presó, veient que l’edifici bizantí que servia com a central de la presó havia passat a mans dels revoltats, va ordenar la retirada de tots els seus homes, que van abandonar la torre veneciana i les oficines administratives. A aquells que opinen que l’alcaid es va comportar de manera excessivament prudent o temorosa els volem recordar que els delinqüents de la tercera galeria no estaven per a històries: avançaven pels passadissos esbatussant-se violentament i matant qualsevol persona que els resultés sospitosa. Tres d’aquells individus van calar foc a la cuina, on els havien torturat durament a la falanga i els havien cremat la pell amb brases. Aquella nit també van cremar-se altres edificis d’Arkaz. L’alcaid va prendre la decisió correcta quan va optar per abandonar la presó.

Però aquesta retirada inesperada de les autoritats de sobte va adjudicar als bandarres intrèpids de la tercera galeria una responsabilitat que no havien previst. Havien passat a controlar el castell. Què se suposava que havien de fer, buidar totes les galeries? El governador otomà, o el nou primer ministre, o fos qui fos, es quedaria garratibat en veure aquesta massa de presoners alliberats rondant pels carrers. I de moment no hi havia ni rastre de les forces del Sami Paixà. Alguns dels presoners amotinats planejaven evadir-se i anar a rescatar els seus amics empestats que havien sigut duts a l’hospital. D’altra banda, no podien ignorar les agitades imprecacions que emanaven de les portes tancades: els presoners de les galeries encara no emancipades semblaven haver embogit, sacsejaven les barres de ferro cridant «obre, obre!». Per l’ambient circulava una flamant olor de rovell, floridura i fum.

Cap a les primeres hores del matí, totes les galeries havien sigut buidades. L’extens recinte del castell havia esdevingut una mena de pati de presoners alliberats. Alguns s’abraçaven entre ells amb gran alegria, ho celebraven fraternalment. Una part dels presoners havien abandonat el castell immediatament, s’havien escampat per la ciutat a peu. Era com si la pesta no existís. Pels carrers no hi havia ni policies ni soldats de quarantena. No seria agosarat dir que fins a cert punt la mort de la Zeynep, la dona del comandant, va provocar que la maquinària de l’estat, que ja estava prou debilitada, s’esfondrés completament.

Com li havia passat al seu pare guardià, en els seus últims moments la Zeynep va revifar una estona, donant esperances al comandant. En veure que la cara de la seva dona tornava al seu color habitual, el comandant va deixar de banda totes les precaucions i es va asseure al seu costat, palpant el nadó de l’interior del seu ventre. La va abraçar, li va dir que tot aniria bé, que la quarantena no s’ensorraria. Que mirava per la finestra a l’exterior, al mar, a aquell mar blavíssim de Minguer tan particular, tornaria a veure la grandesa de la vida.

A mesura que la Zeynep s’aproximava a la mort, turmentada pel dolor, delirant de tant en tant, a vegades quedant completament desmaiada, el seu marit Kâmil en cap moment es va separar del seu costat.

Es va prendre la decisió d’enterrar la Zeynep amb calç viva l’endemà al matí, sense organitzar cap cerimònia funerària. El comandant Kâmil fou incapaç de mirar fixament l’expressió atònita del rostre blanquíssim de la seva difunta dona; l’assetjava un profund sentiment de culpabilitat. Va seure al seu costat, agafant-li la mà –que estava en procés d’esdevenir rígida– i no va moure’s ni un sol mil·límetre. El Hadid es va veure obligat a emportar-se’l de l’habitació a la força.

Tots els administradors compartien l’opinió que era necessari mantenir oculta la mort per pesta de la dona del comandant: és per això que fou enterrada discretament en una tomba cavada especialment per a ella al Nou Cementiri musulmà, sense pregàries ni imams. A part del carruatge fúnebre, els enterradors i les gavines i els corbs habituals, al cementiri només hi va acudir el comandant, tot sol. Per tal de no cridar l’atenció duia al cap el fes típic dels pagesos, i uns pantalons amples com els dels vilatans, una faixa gruixuda i unes sabates voluminoses de pell bovina.

No seria equívoc suposar que, turmentat pel dolor inaguantable de la pèrdua de la seva dona i el seu fill, el comandant va optar per refugiar-se en la fantasia, imaginant-se a si mateix com un camperol llegendari del passat mític de Minguer, i a la Zeynep com una de les heroïnes pageses dels contes «pastorals» mingueresos. Tenint en compte com era d’espinosa la situació aquell 27 de juliol de 1901, encara ens meravella i suscita admiració com el comandant Kâmil fou capaç de projectar el gran dolor que estava experimentant com si formés part de la mitologia de Minguer.

Fent gala de les seves bones intencions i els sentiments nacionalistes del seu interior, que no podia reprimir, aquell dia va fer unes declaracions sobre la Zeynep a dos periodistes, l’un rum i l’altre turc. En aquesta «entrevista», que sortiria publicada després en els diaris Neo Nisi i Havadis-i Arkata, explica que ell i la Zeynep es coneixien d’ençà que eren petits (quan, de fet, entre ells hi havia una diferència d’edat de catorze anys). La Zeynep era una nena molt intel·ligent, molt individualista, i amb les seves amigues, a l’escola, sempre havia insistit a parlar en minguerès antic, tot i ser amonestada pels mestres. La Zeynep i el Kâmil s’havien convertit en amics des de llavors. Quan volien parlar minguerès se cercaven l’un a l’altra. I així, mentre el parlaven, s’anava revelant el poema ocult de l’interior de les seves ànimes, amb tots els seus colors. Fou així com el comandant començà a descobrir, en el rostre dolç de la Zeynep, la grandesa de l’idioma minguerès, i des de llavors s’havia dedicat a reflexionar sobre quines eren les accions que s’haurien de dur a terme per reinstaurar-lo, per alliberar-lo i protegir-lo del francès, el rum, l’àrab i el turc.

En la nostra opinió aquestes paraules, que tots els ciutadans de Minguer se saben pràcticament de memòria, són l’expressió més poètica de l’esperit i el germen de la revolució i el nacionalisme mingueresos. No deixa de ser sorprenent que el comandant pogués pronunciar tal discurs just abans de l’enterrament de la seva dona, en aquell dia tan difícil. Alguns asseveren que l’assistent del comandant, el Mazhar Efendi, i alguns escrivans de tendències literàries van intervenir secretament en la publicació del text, corregint-lo perquè tingués un to més colpidor. Les obres que van guanyar la competició de poesia organitzada per dotar de lletres la marxa nacional, que conclouria sis mesos després, també es van inspirar indubtablement en aquest discurs «exemplar» del comandant.

És un text on també podem trobar interessants reflexions sobre la proximitat fonètica entre les paraules «aigua», «Déu» i «jo» en minguerès –ombres dels vincles misteriosos entre les coses i els seus significats–. La pintura a l’oli realitzada set anys després per Aleksandros Satsos que mostra el comandant resant tot sol al Nou Cementiri musulmà durant el transcurs de l’enterrament de la Zeynep és una imatge que avui dia segueix vivíssima en la ment dels mingueresos, tant com aquelles declaracions poètiques. Les contradiccions internes del comandant hi queden retratades de manera excepcional, cosa que demostra el gran talent del pintor.

En el quadre, el comandant Kâmil apareix clarament dolgut, observant la tomba de la seva dona embarassada que acaba de ser enterrada (hi voletegen corbs, en la distància, rere seu); però a la vegada, també té l’aspecte d’un heroi que ha reunit totes les seves forces per romandre ferm, estoic, i serè –perquè entén que això és necessari pel futur del seu país–. El color del quadre, que ens segueix emocionant gràcies a la seva atmosfera encisadora, és un groc nebulós. Els fums blaus generats per les flames procedents de la ciutat i les fosses d’incineració accentuen fins i tot més el dramatisme d’aquesta escena. Però potser l’element més colpidor és el sentiment de pertinença i «pàtria» que evoquen les planícies, els turons i les muntanyes escarpades de Minguer, que apareixen darrere del protagonista, estenent-se en la distància.

64

Els administradors del nou estat de Minguer estaven bolcats en assumptes pomposos: l’educació en minguerès, l’onomàstica, la història i el folklore, entre d’altres. Era com si s’haguessin replegat dins de si mateixos, i fossin incapaços de comprendre o donar cap sentit a què estava passant a la ciutat. Això també es devia al fet que molts dels funcionaris, escrivans, soldats i espies no acudien a treballar, donaven tota mena d’excuses per desaparèixer del mapa. Dos soldats de quarantena que patrullaven per Turunçlar van ser assetjats per un grup de joves que es feien dir «sectaris», i, si bé un n’havia escapat il·lès, l’altre havia rebut una bona pallissa, li havien rebentat completament un ull, que era incapaç d’obrir de tan inflamat que estava. Aquesta història va causar estupor en els soldats de quarantena, que van jurar venjar-se’n. Tement un excés de represàlies, el Sami Paixà tampoc volia que circulessin gaire per la ciutat.

L’acció crucial que va modificar el rumb de la història de Minguer fou la decisió presa pels captius que controlaven el castell d’obrir la porta de barres de ferro de la zona d’aïllament –la darrera àrea que els quedava per buidar–. La conseqüència directa d’aquesta decisió fou l’alliberament d’aproximadament tres-centes persones empestades (o potencialment empestades).

En què devien estar pensant els presoners quan van decidir buidar la zona d’aïllament? Es movien per un impuls anarquista bàsic i altruista, dient-se «hem alliberat tothom, per què no també aquests?»? O bé actuaven convençuts que «aquests empestats i possibles malalts paralitzaran la ciutat sencera, i així l’epidèmia es propagarà a tota velocitat!»? No ho sabem del cert, però hi ha moltes hipòtesis sobre aquest tema. Potser ells també creien allò que alguns administradors i doctors pensaven secretament: que per molt estricta que sigui una quarantena no serveix de gaire, i potser fins i tot és totalment en va. I en qualsevol cas, els que havien sigut enviats a la zona d’aïllament eren també les víctimes d’una injustícia innecessària. Alliberar-los seria una bona obra!

Els amotinats de la presó van limitar-se a trencar el pany de la porta principal de la zona d’aïllament sense ni tan sols notificar als de dins que havien sigut «alliberats». Com que ningú volia assumir la responsabilitat d’entrar per por de contreure la pesta, els de dins van trigar una estona a assabentar-se que havien quedat lliures. La zona d’aïllament es va buidar més lentament que la masmorra del castell. Però l’endemà del motí de la presó, la notícia que les portes de la zona d’aïllament també havien sigut obertes es va propagar en poques hores per tot Arkaz. I aquesta desgràcia era culpa dels incompetents administradors de quarantena i dels guàrdies, que havien arrencat a córrer!

El buidatge de la presó i la zona d’aïllament, és a dir, del castell sencer, va alterar radicalment l’atmosfera de la ciutat. En el barri de rere el castell va esdevenir un fet normal veure pels carrers fugitius que havien escapat de la quarantena i tornaven a les seves llars. Els ciutadans que els veien els desitjaven «que et sigui lleu!», igual que deien als presoners, però tenien autèntica por d’aquestes persones. Ni els funcionaris de quarantena ni els guàrdies volien saber-ne res.

En la seva majoria, els individus potencialment contagiats o directament malalts que havent escapat de l’aïllament es topaven amb problemes greus en arribar a casa. Alguns experimentaven el dolor que suposava descobrir que les seves famílies s’havien esfumat, que els seus familiars havien mort, o que s’havien instal·lat desconeguts en el seu domicili. En el darrer cas, sovint esclataven altercats físics amb aquesta gent, o es discutien verbalment amb els nous inquilins o els seus propis familiars que havien decidit acollir desconeguts a casa. També hi havia fugitius que eren rebutjats perquè les seves famílies pensaven que estaven empestats. Els familiars més raonables els intentaven convèncer que el millor que podrien fer era tornar a la zona d’aïllament del castell, complir la quarantena i adequar-se a les normes. Una part dels captius ni tan sols van abandonar la galeria d’aïllament perquè anticipaven aquests problemes i pressuposaven que a casa no tindrien accés a la sopa i el pa que els donaven al castell. Els que van decidir no marxar van instal·lar-se immediatament en els millors racons i llits de la galeria que els fugitius havien deixat buits. En realitat, però, potser no és del tot assenyat afirmar que aquests individus es van quedar per la sopa i el pa: l’última setmana la farina que s’entregava als forns, i, per tant, el pa que podia obtenir-se tant a la ciutat com a la zona d’aïllament, havia sigut reduïda a la meitat.

Tal com ho han descrit alguns historiadors, aquesta era una atmosfera anàrquica caracteritzada per una absència de l’estat i les autoritats, una situació incerta que cada cop es descontrolava més. Abans que s’hagués complert un mes de la proclamació del nou estat, els carrers s’havien omplert de delinqüents esvalotadors, violadors, assassins i presoners empestats, juntament amb les persones potencialment contagiades de la zona d’aïllament.

Aquests últims eren els que creien que havien sigut posats en quarantena «injustament». És cert que alguns havien sigut tancats allà sense estar malalts simplement perquè s’havien comportat de forma irreverent de cara als soldats de quarantena, perquè havien rebutjat acatar les seves ordres, o perquè havien transgredit irresponsablement les regles de quarantena. És a dir, no havien sigut encarcerats per raons mèdiques. Tècnicament haurien de ser tancats a la masmorra, però els soldats, que sabien que la quarantena «administrativa» era un càstig més dur i intimidatori, en general pensaven que la millor medicina per a aquests brètols que es prenien a la lleugera les prohibicions seria la galeria d’aïllament, on aprendrien una lliçó i en sortirien escarmentats. Aquesta facció dels captius estava decidida a venjar-se dels soldats de quarantena, que, segons ells, eren els principals responsables que molta gent sana acabés emmalaltint. Eren persones que es deixaven convèncer fàcilment pels rumors més incriminatoris –aquells que asseveraven que els doctors, els cristians i els funcionaris de quarantena eren qui havien dut la pesta a l’illa– i així doncs desitjaven venjar-se no només dels soldats de quarantena, sinó també de les altres autoritats de quarantena, incloent-hi els doctors i l’estat. El Sami Paixà va veure des del primer moment que tornar a arreplegar aquesta multitud cada cop més nombrosa i tancar-la de nou a l’espai de quarantena era una tasca bàsicament impossible.

La massa de gent que escapava de l’aïllament no va trigar a copsar el buit de poder que hi havia a Arkaz. Quan els veïns que s’havien tancat a casa intimidats per la pesta, la revolució i les execucions van veure que els presoners de la masmorra i la zona d’aïllament –és a dir delinqüents i empestats– circulaven tan tranquils pels carrers ja mai més van sortir a l’exterior. Els soldats de quarantena també havien desaparegut del mapa, de resultes de la pressió exercida pel Sami Paixà, que temia per les seves vides.

Una de les raons per les quals els ciutadans fastiguejats que sortien de l’aïllament van aconseguir acaparar un poder substancial a la ciutat era el fet que protegien les cases i tendes dels veïns contra els presoners revoltats que s’havien escapat de la presó. Alguns dels presos veterans que havien fugit de la masmorra en el motí del castell volien ocupar domicilis de la ciutat que els havien fet especial gràcia, o com a mínim instal·lar-se en alguna banda, ni que fos un pati. L’absència de policies, soldats o qualsevol força que pogués mantenir l’ordre públic als carrers embravia els delinqüents. Un grapat de rufians ignorants i temeraris havia decidit baixar a la dàrsena per trobar alguna embarcació que els dugués a Esmirna, i allà van barallar-se tant amb els soldats de quarantena com amb els possibles empestats de la zona d’aïllament. La primera confrontació seriosa va esclatar entre un parell de presoners i el tender d’una botiga de comestibles que venia formatge, nous i figues procedents dels pobles situada al capdavall de la Baixada de l’Ase Bramant. En veure que un presoner es ficava al pap una de les figues de l’aparador i l’altre estava ficant al sarró uns quants formatges, uns amics del tender van decidir plantar cara. Sabien que aquests no eren fugitius de la quarantena contagiats amb la pesta, sinó mers bandits, i no els tenien por. Precisament, un germà del botiguer i un parell de col·legues seus l’havien vingut a visitar per celebrar la seva alliberació després de passar cinc dies aïllats al castell, on els havien tancat –segons ells «injustament» perquè no estaven malalts–. Tot i que l’esbatussada entre aquests ciutadans emprenyats amb la quarantena i els lladregots, que va allargar-se uns minuts durant els quals van volar bastonades, va concloure sense gaire transcendència, per la ciutat es va propagar la idea que uns «contagiats» havien protegit amb bastons el tender contra els salvatges presoners.

El Sami Paixà, com a primer ministre, seguia el transcurs dels esdeveniments des del despatx que havia ocupat durant els darrers cinc anys. Aquell vespre el Mazhar Efendi, l’assistent del comandant, i el Damat Doctor es van reunir amb ell per avaluar la situació. L’estat no comptava amb les forces suficients per protegir la població dels presoners, els gamberros, els fugitius de quarantena i els deixebles dels tekkes, motivats tots per un desig de venjança. Després d’haver-se assabentat dels brutals atacs als seus col·legues, els soldats de quarantena no s’atrevien a sortir de casa, i al matí ni tan sols la meitat acudien a la guarnició. A més, als soldats els havia arribat el rumor que la dona del comandant havia mort de pesta, cosa que els havia desmoralitzat de valent. Els policies i els guàrdies del Sami Paixà l’únic que podien fer era mantenir un perímetre de seguretat al voltant de l’edifici del govern i la plaça de la Província. Aquestes forces de seguretat havien expulsat una colla de presoners violents que havien intentat entrar a l’edifici i passar allà la nit. També es deia que algunes bandes havien ocupat mansions de la ciutat i tramaven dur a terme un assalt als edificis de l’estat. Els que es van reunir al despatx del Sami Paixà es van esprémer el cervell per mirar de trobar alguna solució que pacifiqués els fugitius de l’aïllament i tranquil·litzés els soldats de quarantena, però van ser incapaços de treure’s de la màniga cap estratègia factible.

Per tal de protegir amb més seguretat l’edifici de govern i l’hotel Splendid, on residia el comandant, el Sami Paixà havia sol·licitat tropes del batalló àrab de la guarnició, un contingent de soldats que poguessin comprendre i obeir ordres. Però per alguna raó aquests soldats no baixaven a la ciutat. El Mazhar Efendi, que havia actuat com a mediador entre el govern i l’exèrcit per aconseguir aquestes forces addicionals que bé podrien redreçar la situació, havia insistit que s’informés el comandant sobre la crisi als carrers, on els fugitius de quarantena cada cop guanyaven més terreny, perquè volia escoltar les seves propostes. Però el comandant, terriblement afligit per la pèrdua de la seva dona i el seu fill, s’havia tancat a la seva habitació del pis més alt de l’Splendid Palas i no sortia a l’exterior. Probablement era conscient del caos, perquè els presoners fugitius havien cremat una casa del barri de Kadirler i la fumarada s’havia vist des de tots els punts de la ciutat. Era imperatiu que en un moment crucial com aquell el comandant prengués cartes en l’assumpte i passés a l’acció. Sens dubte des de l’habitació de l’hotel havia sentit els crits, els xiscles i els trets d’armes esporàdics que ressonaven pels carrers a la nit.

Aquest és un bon moment per plantejar-se un parell de preguntes sobre el rol històric d’aquest individu: si la dona del comandant Kâmil no hagués contret la pesta, què hauria passat? La història hauria transcorregut d’una manera completament diferent? O bé hauria sigut inevitable que tinguessin lloc aquests fets, com si el destí els hagués determinat així per l’illa de Minguer? És difícil respondre aquestes preguntes. És raonable, però, concloure que amb la ciutat transformada en un niu de desordre i amb aquella mancança de poder, el fet que el comandant semblés únicament interessat en la llengua mingueresa i la seva dona va contribuir a l’agreujament de l’anarquia i el caos; i el més important: va suposar que la gent perdés ràpidament tot l’optimisme i l’esperança que haurien pogut sentir durant els primers dies de la nova administració.

L’endemà al matí els que seien davant del mapa d’Arkaz van marcar les morts de trenta-dues persones. A hores d’ara era pràcticament impossible enterrar un per un els morts, però en els barris més perifèrics encara s’organitzaven funerals familiars que no respectaven les mesures de quarantena. La nova massa de gent que rondava pels carrers de la ciutat ignorant la normativa de quarantena havia convertit la transgressió de les prohibicions en quelcom ordinari.

El Sami Paixà era qui veia més clarament que l’autoritat de l’estat només podria ser restablerta si el comandant sortia de l’habitació on havia sucumbit al desconsol i tornava al capdavant dels seus soldats de quarantena –aquesta era l’única solució, i si no s’afanyaven, presenciarien el final del nou govern–. L’endemà el Sami Paixà i el Mazhar Efendi, acompanyats de guàrdies, van pujar per les escales de l’Splendid Palas fins a arribar al tercer pis, i van trucar a la porta del comandant. La gruixuda porta de fusta pintada de blanc no es va obrir. Van esperar una llarga estona i van tornar a picar. En veure que ningú obriria van passar per sota la porta una carta que havien escrit abans on explicaven els darrers esdeveniments socials i polítics, recalcant la gravetat de la situació.

Quan van tornar una hora després van veure que algú l’havia agafat. El Mazhar Efendi també va mostrar als altres que el mànec de la porta s’havia mogut. És a dir, que el comandant s’havia despertat. La porta no estava tancada amb clau. Després de tornar a trucar i esperar una mica, van decidir entrar sense permís, però abans, pensant que la seva presència potser calmaria el comandant, van enviar un missatger a l’antiga seu de la governació sol·licitant que vingués el Damat Doctor Nuri.

Mitja hora després el Sami Paixà, amb el doctor Nuri darrere seu, va empènyer lentament la porta de l’habitació.

Com que no van sentir cap veu provinent de l’interior, al cap d’uns segons el Sami Paixà, el doctor Nuri i el Mazhar Efendi van entrar-hi i van trobar el comandant Kâmil assegut a l’escriptori de noguer situat davant d’un dels finestrals de llargues persianes. El comandant havia sentit que hi entrava algú, però no va moure el cos ni un sol mil·límetre. A mesura que s’hi aproximava, el doctor Nuri va notar quelcom inusual en l’ambient.

El comandant s’havia vestit amb el seu uniforme militar, fins i tot duia les botes, que no eren en absolut necessàries en un dia estival com aquell. El doctor Nuri primer va pensar que això indicava la seva voluntat de sortir al carrer de seguida, a dirigir els soldats i a lluitar, però en veure’l de més a prop va arribar a la conclusió contrària: el comandant Kâmil no semblava capaç de moure’s, i encara menys de sortir a guerrejar. Tenia el front perlat de suor i respirava amb dificultat.

El doctor Nuri va veure que els estava seguint de reüll com si fos una persona incapaç de girar el cap perquè l’estaven afaitant. Després els seus ulls van passar de l’estranya mirada del comandant al seu coll. A la banda dreta del coll havia aparegut, de forma molt evident, un bubó de pesta.

Fou aquest el moment històric en què els tres homes van constatar com el fundador del nou estat, l’heroi revolucionari, el comandant Kâmil Paixà, havia contret la pesta. Van comprendre que el comandant es negava a reconèixer que estava empestat, i que guardava silenci perquè considerava que era una actitud més digna. El Sami Paixà va entendre immediatament que el comandant rebutjaria parlar per tal de no semblar un nen petit rancorós. El doctor Nuri, per la seva banda, va recordar com alguns malalts de pesta perdien la capacitat d’articular frases i pronunciar paraules, i només podien tremolar i quequejar.

I ara què passaria? Els tres homes que havien entrat a l’habitació van sentir que la principal preocupació del comandant era, essencialment, el benestar de la pàtria i l’illa, i van comprendre ràpidament que desitjava que la seva malaltia es mantingués en secret. Però l’únic que podia imaginar-se el comandant era el que passaria durant els pocs dies que li quedaven de vida. Els altres, en canvi, es van veure obligats a imaginar-se, horroritzats, què passaria a continuació.

65

El comandant Kâmil Paixà, uns minuts després de mostrar silenciosament als tres homes el furóncol del seu coll, va modificar la seva posició aixecant-se dificultosament de la cadira de vímet on estava assegut, es va desplomar sobre el llit on havia passat dos mesos i mig d’alegria amb la seva difunta esposa, i va començar a tremolar.

Encara avui dia ens sorprèn, a tots nosaltres que intentem comprendre i raonar tants anys després els esdeveniments, que els altres tres homes –el Sami Paixà, el Mazhar Efendi i el Damat Doctor Nuri– tornessin immediatament a l’antiga seu de la governació, el nou edifici de govern, i demostressin la suficient resiliència per ser capaços de pensar en qualsevol cosa que no fos salvar les seves pròpies vides i les vides de les seves dones i els seus fills. Però el Sami Paixà i el Mazhar Efendi seguien comportant-se com si al seu voltant encara quedessin un grapat de soldats que escoltarien les seves ordres per mantenir a la superfície el vaixell de l’estat.

Alguns historiadors escriuen que l’emmalaltiment del comandant Kâmil marca l’inici de la contrarevolució de Minguer; és a dir, el retrocés de tot allò que s’havia assolit. Això no és del tot cert si entenem la revolució com el moment d’escissió dels otomans i la promulgació d’independència; l’illa continuà encaminada en aquesta direcció. Però si vinculem la revolució a l’arribada de la modernitat i el laïcisme, potser sí que és una perspectiva correcta. En tot cas, el factor crucial en el qual estem tots d’acord és que en qüestió de dos dies el nou poder estatal estava en una situació de crisi absoluta, a pesar dels grans esforços dels buròcrates i els doctors. No arribaven informacions dels espies i informants habituals del Sami Paixà, perquè ni tan sols ells estaven segurs de què estava passant. L’únic que hi havia a la ciutat era desordre, una absència total de disciplina i autoritat; el que els occidentals anomenarien «anarquia» i «caos». No hi havia ningú en l’edifici de govern que tingués idea del que transcorria a la ciutat.

Aquella tarda el doctor Nuri i el doctor Nikos van seccionar el bubó del comandant. Van administrar-li una injecció per fer-li baixar la febre i van supervisar com un infermer netejava el seu cos amb cura, perquè així es refresqués una mica. Intentaven no apropar-se gaire al comandant empestat. El doctor Nuri li comentaria més endavant a la seva esposa que el comandant al principi havia intentat ignorar la malaltia, com tothom, però que el segon dia s’estava comportant com un nen. El relat oficial dels fets que apareix als llibres escolars de Minguer ens assegura que «en cap moment tingué por» tot i haver sucumbit a la pesta, havia seguit al peu de canó, encapçalant la lluita contra la malaltia i implementant una quarantena moderna. El comandant a vegades s’enfonsava en un silenci profund, patia convulsions i mals de cap insuportables, similars a una picassa que li martellejava el front, tremolava estirat al llit i es caragolava intensament. I a vegades semblava que vencia la febre, que es despertava i sortia del llit, actuant com si hagués d’anar urgentment a alguna banda.

Una hora després que li seccionessin el bubó del coll, el comandant va reunir totes les seves forces per llevar-se del llit i es va apropar al gran finestral per observar la ciutat. La particular llum blavosa, rosàcia, blanca de la badia era certament extraordinària. Pensant sempre en els mingueresos, en veure la ciutat sota la llum va declarar –amb gran vehemència, com si aquesta informació li hagués arribat directa des de les altures– que la nació mingueresa era la nació més noble, autèntica i elevada del món, i que sempre seria així. Una joia podria caure en mans avares, cobdicioses, malignes; podria ser maltractada pels turcs, pels rums, pels italians; però això no en rebaixaria gens el valor. Els que millor entendrien i farien prosperar Minguer serien els mingueresos. Per això tenien el seu propi idioma. Tothom que digués «soc minguerès» era minguerès. Com que dir «jo soc minguerès» havia sigut prohibit als mingueresos durant tants segles, aquest sentiment –el més bell de tots– havia de ser considerat sagrat; era com una pregària la força de la qual ningú podia qüestionar.

Va asseverar que aquest sentiment era l’origen de la germanor entre els mingueresos i la resta de la humanitat, l’origen de tot plegat. En el rostre del comandant va aparèixer una expressió particular, com si s’estigués topant amb gent al carrer. El Damat Doctor va explicar a la seva dona aquestes paraules subratllant que «semblava que el comandant canalitzava un amor, un entusiasme, una passió per la ciutat sencera». Un dia la nació mingueresa arribaria a cims importantíssims, marcaria un abans i un després en la història del món. Malauradament, però, després d’aquests moments d’efervescència lírica irrompia un cansament profund, i el comandant tornava al llit i es quedava adormit entre deliris.

El Mazhar Efendi havia enviat un escrivà jove perquè deixés constància de tot el que pronunciava el comandant en la seva habitació. Les coses que el doctor Nuri va explicar a la seva dona corroboren moltes de les anotacions de l’escrivà. En els seus últims moments, el comandant va abordar una considerable diversitat de temes, sovint delirant: el desig de veure els cuirassats que formaven el bloqueig, la necessitat que la seva dona no sortís mai de l’habitació, la importància que el seu fill anés a una escola autènticament mingueresa perquè aprengués a llegir en aquesta llengua. En una ocasió també va reflexionar sobre un núvol que, segons deia, tenia exactament la mateixa forma que la rosa de la bandera de Minguer. Aquesta idea ha adquirit una rellevància especial en la cultura mingueresa, començant amb els llibres escolars: és per això que a les classes de pintura de l’illa es dona especial importància a la representació dels núvols, i que cada agost, un dia després de l’aniversari de la mort del comandant, se celebra la festa del «Núvol i la Rosa».

Mentrestant, el Sami Paixà i el Mazhar Efendi, conscients de la gravetat de la situació als carrers, intentant trobar la manera d’evitar les morts de més persones, van pensar que el millor seria cooperar amb el xeic Hamdullah. Van enviar un missatger a l’hotel Constanz, però no en van rebre cap resposta.

Una mitjanit el comandant, que de tant en tant es despertava a l’habitació entre febrades, va explicar al jove escrivà un antic relat minguerès sobre una guineu que buscava la seva parella. Aquest era un conte que la seva àvia li havia explicat quan era petit. Aquella mateixa nit, el comandant va recordar una altra narració tradicional de l’illa, provinent també de l’àvia. En un temps en el qual ni tan sols s’havia fundat la ciutat d’Arkaz, els avantpassats dels mingueresos actuals arribaren en una barca a l’illa i baixaren a les costes rocoses de la badia. Els agradà molt, aquell indret, s’identificaren amb les roques, les fonts, els boscos i el mar, i van decidir que aquesta seria la seva llar. En aquella època als rierols de Minguer hi havia llisses llobarreres verdes i crancs ancestrals de taques vermelles; en els boscos, lloros parlaires i tigres silenciosos, i en el cel, orenetes blaves i cigonyes que marxaven a Europa durant l’estiu. La Zeynep trobà una llar, un niu als arbres, una cova per a tots aquests animals. Aquella noia de Minguer es va fer amiga de totes les bèsties. Aleshores el seu pare era un secretari del sultà. És així com el comandant, després d’explicar a l’escrivà que era imperatiu que es redactés un llibre de lectura per a nens d’edat escolar que expliqués l’amistat entre la Zeynep i els animals en la vella Minguèria, va dictar el primer capítol del Llibre de la Zeynep en turc. Mentre feia això, el comandant va apropar-se a la finestra i, respirant molt pesadament, va obrir els porticons per observar el panorama nocturn d’Arkaz. Era com si els relats de la seva àvia fluïssin per la ciutat silenciosa i fosca de més avall. Per un moment en el rostre del comandant es va entreveure la felicitat que suposava mesclar les seves pròpies memòries amb el futur de l’illa, els contes tradicionals amb els esdeveniments actuals. Havent conclòs que albirar l’avui en el passat significava somiar la independència, es va desplomar en el llit afligit pel dolor.

L’endemà al matí el Sami Paixà va ser informat que la condició del comandant havia empitjorat i que la xifra de morts diària havia ascendit fins a quaranta-vuit.

–Ara l’únic que podem fer és refugiar-nos en Al·là! – va dir.

Però mitja hora després va decidir amb el Mazhar Efendi que anar a Kızkulesi potser brindaria una solució «definitiva». Al migdia la barca oficial de la governació – la mateixa que hem descrit a l’inici del nostre llibre, la que transportà el Bonkowski Paixà de l’Aziziye a l’illa a primera hora del matí– va dur el Sami Paixà a Kızkulesi. Com que de resultes de les imparables xifres de morts i les darreres turbulències polítiques ja no venia o marxava cap vaixell de l’illa –programat o no– a Kızkulesi només quedaven els funcionaris «lleials a Istanbul». Al Sami Paixà li feia cosa anar a l’illot perquè temia que aquests arremetessin contra ell i l’acusessin de traïdor. Així que només va parlar amb el Hadi, l’assistent del nou governador que havia mort abans d’ocupar el seu càrrec. Després de dir-li que tot el que estava fent era per salvaguardar la salut dels ciutadans mingueresos i els vassalls del sultà, va passar directament al quid de la qüestió: la situació a l’illa era greu, així que havia decidit embarcar-lo a ell i la resta de funcionaris turcs a un vaixell que els duria a Creta, des d’on podrien retornar a Istanbul. Però, a canvi, va afegir amb delicadesa, el comandant sol·licitava a Istanbul que es posés fi al bloqueig i enviessin reforços militars per ajudar a frenar la pesta.

En les seves memòries De les illes a la pàtria el Hadi explica, amb una jocositat evident, que en aquell moment ells no es consideraven funcionaris otomans, sinó mers ostatges en mans d’un corsari que exigia un rescat. A sobre, el que proposava el Sami Paixà no era en absolut realista: encara que trobessin un vaixell per dur-los de Kızkulesi a Creta i aconseguissin esquivar el bloqueig, ningú d’Istanbul faria cas de les paraules d’aquests funcionaris otomans de Minguer, ja que serien vistos com a espies potencials. I trigarien com a mínim una setmana a arribar a Istanbul. És també per això que el Sami Paixà, com si s’hagués adonat de sobte de l’absurditat de la proposta (pràcticament com si se li hagués encès un llum al cap), va posar fi a aquesta breu reunió i va tornar al port en barca.

A bord de l’embarcació, Arkaz li va semblar un lloc inhòspit fins a extrems insuportables. No es veia ningú pels carrers, no hi havia cap moviment. Era un dia ennuvolat, rúfol, la ciutat estava tenyida d’un color plumbós, i semblava freda i hostil, totalment mancada de vida. Emanaven fums blavosos des de dos punts… i res més! El barquer remava amb resignació. El mar era fosc i esfereïdor. Naturalment algun dia es posaria fi a aquesta epidèmia, l’illa ressuscitaria, tornarien els seus colors, i la seva bellesa. Fins aleshores, va pensar el Sami Paixà, és millor que no torni a contemplar aquest funest panorama de la ciutat, que ara per ara és més tomba que urbs.

En el mateix moment que el Sami Paixà tornava en barca, el comandant Kâmil Paixà, el fundador de l’estat de Minguer, va morir de pesta al pis més elevat de l’hotel Splendid Palas, quatre dies després que la seva dona. Dins de la seva habitació hi havia únicament el jove escrivà, que va seguir redactant tot el que deia fins a l’últim alè. El doctor Nuri, per la seva banda, esperava la fatídica notícia al segon pis de l’hotel.

Segons les anotacions de l’escrivà, en les seves últimes dues hores de vida el comandant Kâmil pronuncià un total de dues mil paraules en turc, i cent vint-i-nou paraules diferents en minguerès. Aquests darrers mots són coneguts com «les paraules del comandant», i és habitual trobar-los escrits en totes dues llengües en parets d’oficines estatals, pòsters, segells, calendaris, llibres de text sobre l’alfabet, obres literàries i moltes altres bandes. En el primer diccionari de la llengua mingueresa les cent vint-i-nou paraules del comandant van ser incloses amb una font diferent. Si una persona que no hagi escoltat mai l’idioma minguerès visités Arkaz durant uns dies, no li resultaria difícil aprendre aquestes cent vint-i-nou paraules, ja que les podria llegir per tot arreu.

Les paraules pronunciades pel comandant són de naturalesa diversa: algunes deixen entreveure una sensibilitat poètica (foc, somni, mare); d’altres retraten les emocions d’un gran home (foscor, tristesa, pany), i unes poques demostren que encara era relativament conscient del que l’envoltava (porta, tovallola, got).

Pel que fa a les mencions a les botes i els cuirassats, alguns polítics, historiadors i fabulistes han asseverat que en les seves últimes raneres, el fundador de l’estat, quan ni tan sols li quedaven forces per enraonar, estava planejant pujar a un vaixell amb els soldats de quarantena i anar a combatre els cuirassats de les grans potències.

En tornar al seu despatx assegut al carruatge del Zekeriya, que l’havia vingut a recollir al Moll Vell de la Pedra, el Sami Paixà va notar immediatament una agitació inusual. El Mazhar Efendi, que havia deixat el comandant a càrrec del doctor Nuri, havia acudit també a l’edifici del govern amb notícies sorprenents: la nit anterior el xeic Hamdullah s’havia escapat de l’hotel Costanz.

O potser se l’havien emportat –no quedava del tot clar– . Però fos qui fos que l’hagués rescatat o raptat, no havia tingut lloc cap confrontació armada a l’hotel. Podria ser que hagués marxat de l’hotel com si res? Això era impossible, i el Sami Paixà creia que el xeic no gosaria fer tal cosa. Ara per ara no tenien més informació al respecte. Cap persona o grup havia anunciat públicament que havia segrestat el xeic. Si els segrestadors acabessin apallissant, torturant i matant el xeic, com havien fet amb el Bonkowski Paixà, el principal responsable d’aquest horror seria, ni més ni menys, el primer ministre Sami Paixà.

Una segona font de maldecaps era el suport que acaparava la banda que havien format els fugitius de quarantena, especialment entre els botiguers de la part alta de l’avinguda de Hamidiye i els altres barris de comerciants. La major part dels integrants d’aquest grup de quaranta persones, que s’havien donat a conèixer com a «víctimes de la quarantena» i que –recorrent a la xarxa de vincles socials ja existents entre veïns, botiguers i famílies– comptaven amb el suport dels venedors (oposats als delinqüents que havien escapat de la presó), s’havien instal·lat al barri de Hagia Triada. Allà propagaven la malaltia sense cap mirament. Buscaven excuses per esbatussar-se amb els soldats de quarantena, dels quals es volien venjar, especialment després de veure que aquests tampoc tenien l’interès o la força per posar-los a ratlla. Els espies del Sami Paixà van observar (i deixar per escrit) que aquest grup havia afegit llenya al foc denigrant no només la zona d’aïllament, sinó també la quarantena en general: havien obligat un botiguer del seu poble a obrir la seva tenda, situada just rere l’edifici de duanes, animant-lo a vendre tot el que volgués.

Just en el moment de la posta del sol, quan el Sami Paixà amassava totes aquestes informacions per parlar-les amb el Damat Doctor Nuri, aquest es va presentar al seu despatx per comunicar-li que el comandant Kâmil havia mort. El Sami Paixà no es va sorprendre, però tenia l’esperança que aquesta mala notícia no arribés tan aviat.

Algunes de les persones que van assabentar-se de la mort del comandant, el fundador de l’estat, van deixar anar unes llàgrimes sinceres. En un primer moment al Sami Paixà li va sortir de dins anar a l’hotel a veure el difunt, però va decidir controlar-se per evitar que la notícia es propagués. Va sentir que en aquest moment tan difícil tothom voldria que ell passés a presidir el nou estat. Com que sabia que aquest remolí imparable de sentiments, ambicions i plans impediria que pogués aclucar els ulls aquella nit, havia notificat a la Marika que la vindria a veure. Va anar a la plaça de Petalis en el landó, i d’allà caminant fins a casa de la Marika per carrers buits sepultats en la boira. El va meravellar veure que en la planta baixa d’un hotel havien penjat una bandera de Minguer, encara que fos petita.

Entrant a la residència es va deixar emportar per la mateixa sensació de sempre –com si estigués ingressant en un somni perillós–. Igual que la casa de la Marika era un lloc «prohibit» per a ell, els somnis que més apreciava eren aquells que serien considerats igual de prohibits. En apagar-se un fanal que il·luminava des d’un raconet, els carrers, les parets, els arbres i les fulles van desaparèixer i van esdevenir ombres i records alegres, i l’únic que hi va quedar va ser una soledat, una por de la mort representada per la carència de significat del món.

La Marika va explicar-li que un dels seus veïns havia mort, però els familiars havien amagat el cadàver, i que la pesta s’havia estès per tot arreu. El Sami Paixà, escoltant-la dempeus, fou incapaç de prestar total atenció a aquelles històries, i la Marika no va trigar a adonar-se’n:

–Vostè també sembla un cadàver… –va dir.

Al Sami Paixà el va plaure que hagués sigut capaç de reconèixer immediatament el seu estat d’ànim simplement mirant-li la cara. Primer es va asseure i va descansar una mica, després va fer l’amor amb ella –volia desaparèixer dins de la passió i oblidar-se de tot, però no va servir de gaire: no va marxar enlloc la por de la mort, aquella pesadíssima desesperació que castigava el seu ventre.

La Marika es prenia seriosament el que la gent comentava sobre el nou estat:

–Haurien d’abandonar aquesta prohibició d’accés a les esglésies i les mesquites! –va dir–. Està destruint no només la reputació de la quarantena, sinó també la seva reputació com a dirigent. Si la nació no pot anar a la mesquita i l’església, li donarà l’esquena.

–Qui són els que anomenes nació? Aquí nosaltres som els responsables de les vides de la gent, de tothom.

–Una nació sense mesquites, sense esglésies, sense religió, no pot ser una nació, estimat paixà.

–El que ens fa nació no són les mesquites ni les esglésies, sinó el fet que estem tots aquí, tots formem part d’aquesta illa. Nosaltres som la nació d’aquesta illa.

–Estimat paixà, potser els rums de l’illa es poden imaginar una nació així, però, i els musulmans? Ja ho veuríem. Les campanades de les esglésies ens recorden que el nostre Senyor Jesús serà el nostre salvador, i que hem de resar. A més, ens ajuden a consolar-nos pensant que en aquesta ciutat hi ha altres persones sumides en la por i el dolor. La mort triomfa en un lloc on no hi ha pregàries ni campanades, paixà.

El primer ministre Sami Paixà l’escoltava amb cara de pomes agres. A continuació, la Marika va enumerar els darrers rumors: s’havia trobat un esquelet decapitat en una casa farcida de jinns del barri de Flizvos on solien amagar-se a la nit les bandes de nens; les conserves, medicines, llençols i mantes provinents del vaixell d’ajuda Sühandan s’estaven venent clandestinament a l’establiment del farmacèutic Kocias i en algunes tendes musulmanes del Mercat Vell; un dels soldats de quarantena havia subornat els doctors per mantenir ocultes dues persones empestades, una mare i un fill.

–Sembla, doncs, que com a mínim encara queden un parell de soldats pel carrer! –va dir el Sami Paixà i, abruptament, com si acabés de prendre aquesta decisió, va aixecar-se i va tornar a la seu del govern.

L’edifici on havia viscut i dirigit l’illa durant cinc anys estava totalment buit. Com a molt va veure un o dos guàrdies esporàdics passejant-se per les escales i els passadissos; pràcticament tots els llums estaven apagats. El Sami Paixà va donar ordres perquè es cridessin més guàrdies, va passar a les estances posteriors i en qüestió de mitja hora estava estirat al seu llit; havia tancat amb clau la porta i abaixat els dos pestells, però va ser incapaç d’aclucar els ulls en pau.

66

L’endemà al matí el Sami Paixà, el Damat Doctor i el doctor Nikos es van reunir davant del mapa, com sempre, i van veure que el dia anterior havien mort més de quaranta persones. Com que tenien por dels fugitius de la zona d’aïllament i els dervixos irats, els soldats de quarantena ja ni es molestaven a enviar cap home que dugués a terme les inspeccions i buidaments de cases als barris de Bayırlar i Tuzla, on havia incrementat molt la xifra de morts. I en tot cas el Sami Paixà, el primer instint del qual era protegir l’edifici de govern, si caçava algun soldat vagarejant per la ciutat, o fins i tot si veia qualsevol homenot ociós que pogués servir com a soldat, se l’emportava a la seu del govern perquè fes guàrdia.

Que en un moment tan crític com aquest, sumit en el desastre i la desesperació, els tres administradors tinguessin el nervi de debatre durant hores els detalls de la tomba del fundador de l’estat de Minguer i prenguessin decisions permanents al respecte és quelcom que cridarà especialment l’atenció dels historiadors culturals. Van escollir un solar al capdamunt d’un turó de la part alta del barri de Turunçlar, situat entre el Nou Cementiri musulmà (per als empestats) i la casa on havia nascut i crescut el major Kâmil. Aquesta ubicació es podia veure de qualsevol punt de la ciutat, des del castell i des dels vaixells que arribarien a l’illa del sud i l’est. Seguint una proposta de l’ancià doctor Tasos –un aficionat a la cultura i l’arqueologia, que aquell dia s’havia passat per l’edifici de govern– en aquesta decisió també es va deixar per escrit que l’arquitectura del mausoleu hauria d’incloure influències dels estils romà, bizantí, otomà i àrab. Aquest projecte esdevindria realitat trenta-dos anys després.

El Sami Paixà va dedicar la major part del dia a tractar amb funcionaris per organitzar l’enterrament del difunt comandant, que encara estava estirat al llit de l’Splendid Palas. La intenció era que el sepultessin sense que ningú sabés qui era, sense cridar l’atenció, però això va resultar ser impossible. Pels carrers circulaven seguicis fúnebres, camperols que havien baixat a la ciutat a vendre coses, presoners fugitius i grups de bandolers que paraven tothom que passava per exigir-li diners. Encara que aconseguissin esquivar-los, la gent tard o d’hora acabaria preguntant-se qui era aquella persona tan especial que estava sent enterrada al capdamunt del turó.

Una cosa que debilità la fermesa del govern minguerès i exasperà particularment el Sami Paixà va ser un document que havia dut el Mazhar Efendi. En aquest escrit, redactat amb un to respectuós i signat pel grup dels fugitius de quarantena (quaranta-dues persones que havien sigut tancades en la zona d’aïllament de resultes de l’abús de poder injust dels soldats de quarantena i que ara havien sigut alliberades), se sol·licitava una audiència amb el primer ministre perquè volien entregar-li una carta de queixa on llistarien els noms de diversos soldats i les seves accions inacceptables (maltractaments, suborns, etcètera). El Mazhar Efendi també va dir que volien dur a terme una inspecció de l’edifici de govern, ja que estaven al corrent que alguns dels soldats que pitjor s’havien comportat s’amagaven allà, i va afegir, finalment, que aquesta petició li semblava excessivament arrogant.

El Sami Paixà va interpretar aquesta carta com un pretext per infiltrar-se al govern i armar un sidral. Per tal de poder respondre a la pressió d’aquesta colla d’arribistes, va enviar el Mazhar Efendi a la guarnició per sol·licitar un reforç de quaranta o cinquanta soldats. Observant l’Splendid Palas, els pisos superiors del qual es podien veure des de la finestra, va lamentar, amb dolor i els ulls vidriosos, que el cadàver del fundador de l’estat de Minguer encara estigués allà. Però havia arribat a la conclusió que no seria possible enterrar el comandant durant el dia sense cridar l’atenció, ja que això suposaria haver de bregar amb bandolers oportunistes i molt probablement es produïrien enfrontaments greus. És per això que va decidir amb el ministre de Salut, el doctor Nikos, extreure el cadàver de l’heroic comandant de l’habitació de l’Splendid a mitjanit i enterrar-lo en la foscor de manera adequada a les mesures de quarantena.

Mitja hora després, el primer ministre Sami Paixà, acompanyat d’un escrivà i uns escortes, va presentar-se a l’habitació de convidats on s’allotjaven la Pakize Sultan i el doctor Nuri. Va entrar sol a l’interior per explicar-li amb una tristesa profunda al Damat Doctor, que l’havia vingut a rebre, que malauradament el comandant hauria de ser inhumat en secret passada la mitjanit sense ni tan sols comunicar-ho a la seva mare. Mentre parlava també semblava estar dirigint-se a la Pakize Sultan, que l’escoltava dempeus a l’altre extrem de l’habitació.

–Hem fet tot el que hem pogut per salvar la vida dels subjectes de l’Excel·lentíssim sultà –va dir el Sami Paixà–. Per desgràcia, ni tan sols podem saber fins a quin punt les nostres accions han sigut efectives. No obstant això, estem humilment orgullosos d’haver sigut capaços de concloure amb èxit l’altra missió que li encomanà a vostè l’Excel·lentíssim sultà, un tema que hem tancat arribant a tota mena de detalls. Hem determinat un per un els assassins del Bonkowski Paixà i el seu assistent, el doctor Ilias. Estan tots aquí. I ho hem fet recorrent tant al mètode de Sherlock Holmes com el mètode turc! –dient això va deixar a la taula un dossier farcit de paperassa–. D’altra banda, he plantat a l’entrada de l’edifici uns quants policies de reforç. Malauradament ens en queden ben pocs… No em sorprendria que els amotinats que han fugit de la presó intentessin atacar-nos, però no se’n sortiran. Tanquin la porta amb les dues claus, passin el pestell. No s’oblidin que vostès són els nostres convidats especials, i que estan sota la protecció de l’estat. Ens honra la seva presència. Potser també els haurem de traslladar a alguna altra ubicació.

–Per què, benvolgut paixà?

–Per protegir-los, així no sabran on són… –va respondre el primer ministre–. Però potser no fa falta exagerar tant. Tot i això, no surtin a l’exterior. Els deixo també un guàrdia a la seva porta –va dir, i va marxar.

Aquesta seria l’última vegada que la Pakize Sultan i el doctor Nuri veurien el Sami Paixà. Els tres estaven a punt de viure una de les nits més esfereïdores i depriments que havien passat a l’illa. Havien quedat francament colpits per la mort de la Zeynep, del major… I en aquest moment sentien, igual que qualsevol habitant de l’illa, que podrien morir en qualsevol moment. Si bé l’edifici del govern era probablement el lloc més segur de Minguer –és a dir, el més protegit contra les rates i la pesta, tenint en compte l’abundància de verins i rateres–, fins i tot un expert com el doctor Nuri, que havia participat en conferències internacionals sobre epidèmies i quarantena, havia començat a tenir la inquietant sospita que potser la pesta es podria transmetre per l’aire que respiraven, que flotava sobre la ciutat, com se solia dir temps ençà, sense necessitat de rates ni puces. I ara se sumava una nova amenaça: la possibilitat de ser exterminats pels rebels, pels presos que havien escapat.

A l’habitació els quedava un grapat de nous i una mica de peix salat fresc. S’ho van menjar amb el pa procedent de la guarnició. Les racions de pa s’havien reduït substancialment, i aquestes fogasses diminutes que es menjaven trosset a trosset indicaven que s’estaven aproximant lentament al llindar de la fam. Abans d’estirar-se al llit van col·locar un armariet davant la porta per bloquejar-la. A les seves cartes, la Pakize Sultan explica magníficament l’atmosfera de l’illa aquella nit, els seus sentiments, l’olor de floritura que bufava del port, del mar blavíssim, i la llum de tan sols un parell de fanals aïllats que resplendia en la ciutat. Quan el lector de les cartes llegeixi com van romandre abraçats al llit intentant copsar tots aquells sorolls d’Arkaz i les onades del mar, increïblement amoïnats i incapaços de dormir, comprendrà perfectament el terror del moment: la incontrolable necessitat de vessar llàgrimes i l’insomni provocat per la por de la pesta.

Una estona després de mitjanit van sentir armes que s’estaven disparant a la plaça i l’entrada de l’edifici. Alguns dels trets semblaven venir de molt a prop, ressonaven entre els edificis circumdants. Van sortir disparats del llit, però van avançar per l’habitació mig ajupits, vigilant no aproximar-se gaire a la finestra.

Aquella nit va tenir lloc un enfrontament entre les forces del Sami Paixà i els rebels que es va allargar fins al matí. El primer ministre va plantar cara heroicament fins que va veure que tot estava perdut. Van morir set dels «bandarres» rebels, i dos dels guàrdies del govern. Després que el Sami Paixà aconseguís escapar-se per la porta posterior de l’edifici amb dos dels seus homes, l’antiga seu de la governació provincial va caure en mans dels rebels.

En sortir el sol, els trets es van interrompre una estona, el tiroteig semblava haver arribat a la seva fi, però al cap d’una estona es van reprendre i finalment van cessar del tot. Després d’uns minuts de silenci absolut, el doctor Nuri i la Pakize Sultan van sentir gent que corria per la plaça, passes que pujaven per les escales, i algunes converses apagades. Però ningú va trucar a la porta. Com que no gosaven obrir i sortir a veure si l’escorta encara seguia allà, van decidir que el millor seria esperar.

Una estona després, però, el doctor Nuri no va poder reprimir el seu neguit i es va vestir per sortir a l’exterior i sondejar la situació. En obrir la porta, va veure que davant hi havia un guàrdia diferent. Quan aquest va apuntar-lo matusserament amb la seva arma, va tancar la porta i es va refugiar a l’interior. Marit i muller van intentar esbrinar què estava passant mirant per la finestra.

Una hora després van picar a la porta. Havien vingut dos escrivans i alguns funcionaris del govern que coneixia el doctor Nuri, i un home vell que duia robes de dervix.

Aquest grup va dur el Damat Doctor Nuri al despatx gran del mateix pis. Aquesta era l’habitació que els nostres lectors coneixen des del principi del nostre llibre com el despatx del Sami Paixà. D’ençà que havia arribat a l’illa, és a dir durant noranta-vuit dies, el doctor Nuri havia entrat pràcticament cada matí a l’habitació d’epidemiologia on hi havia el mapa, que estava adjunta a aquest despatx. I en cada ocasió el Sami Paixà havia estat allà. El doctor Nuri va reconèixer immediatament la persona que s’aixecava de l’escriptori de l’exgovernador. Era el «regent» Nimetullah Efendi, del barret cònic de feltre, però ara no duia el seu capell característic. Després de dirigir-li les reverències i paraules amables habituals, va explicar-li la situació.

–Després del tiroteig de la passada nit, el govern ha caigut, i el Sami Paixà ha alçat el vol. Ara soc jo qui, humilment, ocuparé el càrrec de primer ministre –va dir el regent–. Molts dels antics ministres segueixen a les seves oficines, seguiran exercint la mateixa tasca. L’Excel·lentíssim xeic també ha pogut tornar al tekke sense necessitat de muntar un drama. Tothom està d’acord en una cosa: és hora de suspendre la quarantena!

El doctor Nuri va arribar a la conclusió que el xeic Hamdullah, comptant amb el suport d’un grup heterogeni constituït per gent en contra de les mesures antipesta –fugitius de quarantena, tenders, hocas i dervixos dels tekkes– s’havia imposat als pocs guardians i policies lleials al Sami Paixà i havia capturat el poder polític de l’illa. El Sami Paixà havia escapat després del tiroteig, però tard o d’hora l’acabarien caçant. Això significava clarament que –almenys de facto– s’havia establert un nou govern.

Les mesquites i les esglésies es reobririen immediatament, es tornarien a sentir les campanades i les crides a la pregària, i la regulació d’enterrar els morts amb calç viva seria anul·lada. El Nimetullah Efendi també va afegir que abans de ser enterrats, els morts musulmans es tornarien a netejar en les mesquites adequant-se a la tradició islàmica.

–Però Excel·lentíssim hoca… si fan això, l’epidèmia es descontrolarà tant, de manera tan rabiosa, que serà difícil trobar algú que pugui exercir de rentador de morts! –va dir el doctor Nuri–. Ens trobem a les portes d’una gran tragèdia!

El nou primer ministre no va dedicar ni un segon a discutir aquesta qüestió. Aquells dies l’opinió més estesa entre els partidaris de l’eliminació de la quarantena era que les mesures no servien de res perquè no s’havia frenat l’increment de morts. I recordem que la idea que els administradors de quarantena eren les persones que havien dut l’epidèmia a l’illa mai havia abandonat les ments de la gent.

El nou primer ministre Nimetullah Efendi va comunicar al doctor Nuri que, tenint en compte que la quarantena havia sigut suspesa, els seus serveis administratius ja no eren necessaris. Podia anar a treballar als hospitals i tractar els malalts. Però havia de saber que s’exigirien comptes als funcionaris, als doctors i als soldats que havien abusat del seu poder per maltractar la població. Va afegir amb delicadesa que tant ell com la filla del sultà eren convidats oficials del govern de Minguer, i que estarien sempre sota la protecció dels escortes. Abans de marxar va preguntar-li si sabia on es podria haver amagat el Sami Paixà, però el doctor Nuri va respondre que no en tenia ni idea.

El doctor Nuri va tornar a l’habitació de convidats per explicar a la seva dona que el Nimetullah Efendi era el nou primer ministre i que comptaven amb la protecció de l’estat.

Quan al cap d’una estona el va envair una estranya curiositat i va voler sortir a l’exterior per veure amb els seus propis ulls què estava passant a la ciutat, els guàrdies de la porta van barrar-li el pas. El doctor Nuri va comprendre que en realitat la nova administració ni tan sols el deixaria anar a l’hospital a visitar malalts. Marit i muller arribaren a la conclusió que havien esdevingut ostatges, ni més ni menys. Ara ell també es veuria obligat a viure la vida a la qual la Pakize Sultan havia sigut condemnada durant tants anys.

En els setze dies següents, la parella no va sortir en cap moment de la seva habitació. És per aquesta raó que per narrar els esdeveniments que van transcórrer durant el govern del dervix Nimetullah del barret cònic de feltre –és a dir, el període que alguns historiadors anomenen el «regnat del xeic Hamdullah»– no hem consultat les cartes de la Pakize Sultan, sinó altres fonts.

La característica més significativa d’aquest període fou la reobertura de les mesquites i les esglésies, els tekkes i els monestirs, a pesar de l’agressivitat de la pesta. És innegable que donar permís als comerciants per obrir les botigues, els restaurants, les barberies, i fins i tot les tendes de brocanters i els mercats de puces va tenir efectes perjudicials, però són pocs en comparació als estralls que suposà la reobertura de les mesquites i les esglésies. Que es pogués tornar a entrar a les mesquites i les esglésies tan tranquil·lament va convèncer un segment fins i tot major de la gent desinformada i menfotista que la quarantena no servia de res. Aquesta decisió va reforçar la perspectiva que sostenien els ciutadans més fatalistes, religiosos i derrotistes: tots ells defensaven la idea bàsica que l’únic lloc on es podien refugiar era Déu. Val a dir, però, que tradicionalment en les ciutats del Mediterrani del segle XIX, els brocanters, els artesans (de vímet, catifes, etcètera), els verdulers i els fruiters eren en la seva majoria comerciants rums que sí que creien en la validesa de la quarantena. Aquests tenders van ignorar completament la llibertat de comerç instaurada pel xeic Hamdullah i van negar-se a obrir els seus establiments. Gran part de les botigues més importants i els restaurants més famosos d’Arkaz, els menjadors i els clubs dels hotels, van mantenir tancades les portes.

Les barberies, les botigues i els petits restaurants que van obrir estaven situats en els carrerons de l’interior de la ciutat i els barris més allunyats del centre. En realitat aquests venedors s’havien estat saltant les regles de quarantena des del primer dia fent tot el possible per eludir els funcionaris; feien arribar els productes dels seus magatzems als clients habituals clandestinament o acordaven hores concretes amb els clients i obrien les portes del seu negoci una estona breu durant la qual duien a terme totes les transaccions comercials. Més de la meitat dels encarregats i ajudants d’aquestes tendes i restaurants van morir de pesta abans que arribés a la seva fi el període del xeic Hamdullah.

Però poca gent va parar-se a sospesar realment la magnitud d’aquesta tragèdia. Ningú va prendre la iniciativa d’instaurar mesures per evitar que morissin els comerciants, perquè a hores d’ara ja no hi havia pràcticament cap persona amb dos dits de front conscient de què estava passant. La suspensió de la quarantena també va suposar que s’acomiadessin tant els funcionaris que s’ocupaven de registrar els cadàvers del cementiri i manar els carros de morts com també –i més importantment– els escrivans que deixaven per escrit aquestes xifres i marcaven les cases i els carrers infectats en el gran mapa d’epidemiologia adjacent al despatx. És a dir, ja ningú tenia la informació suficient per determinar quanta gent estava morint –i als nous administradors tampoc els interessava saber-ho…

El Nimetullah Efendi del barret cònic de feltre va constatar com en els primers deu dies del seu govern la xifra de morts es disparava fins a extrems insospitats, i va témer l’enorme discrepància que existia entre la realitat constatable i la voluntat de l’Excel·lentíssim xeic Hamdullah; podríem dir que es va quedar paralitzat. Prohibir l’enterrament amb calç dels cadàvers als cementiris i reimposar l’obligació de netejar a consciència els difunts en les cambres de ghusl de les mesquites acompanyant-ho amb oracions,60 de conformitat amb les normes islàmiques, va accelerar la velocitat de propagació de l’epidèmia tant com el fet que la gent entrés i sortís de les tendes obertes, assistís a classes de l’Alcorà en madrasses reobertes, i que els fugitius de la quarantena tornessin sense problema a les seves cases.

L’anul·lació de la quarantena, però, no va implicar que els carrers s’omplissin de gent. Podien veure’s per la ciutat dervixos esporàdics que no creien en la quarantena i no donaven importància a l’epidèmia, així com pagesos que encara s’atrevien a baixar a Arkaz per intentar vendre els seus productes. Però segons ens comenta la Pakize Sultan, encara que s’haguessin suspès les prohibicions, no li arribaven gaire sorolls de rodes, de campanetes de carros o de ferradures de cavalls. Sí, la quarantena s’havia acabat i podien sentir-se les campanades i les crides a la pregària –però el silenci mortal sobre el port, la badia i la ciutat no va desaparèixer–. Curiosament es va produir l’efecte contrari: quan es duien a terme les crides a la pregària i sonaven les campanades sobre el silenci i l’estagnació de la ciutat, esdevenien senyals funestos que recordaven a tothom la proximitat de la mort.

L’únic assoliment destacable del període del xeic Hamdullah fou la distribució organitzada i gratuïta de sis mil fogasses diàries de pa calent a la gent, en un moment crític en el qual la fam havia esdevingut una realitat palpable a la ciutat. Aquest repartiment fou possible perquè es van confiscar els sacs de farina que estaven amagats en la despesa de la guarnició. Els pans s’elaboraven en el forn de la guarnició i eren entregats als veïns mitjançant un dels carros de cavalls del municipi, que feia parades a les places principals de cada barri.

Istanbul havia enviat aquests sacs de provisions, plens de farina i fesols, per a possibles emergències, havent plantejat la possibilitat que després del Motí del Vaixell dels Hajis potser podria donar-se un aixecament en contra de la guarnició, o bé aquesta podria ser assetjada una llarga temporada per forces enemigues i haver de sobreviure a un bloqueig (i si fa no fa, havia acabat passant una cosa similar), i s’havia prohibit que fossin consumides en qualsevol altra circumstància. Al llarg dels anys el xeic havia anat passant per la guarnició amb l’excusa de practicar l’àrab i així conversar en la llengua de l’Alcorà, xerrant i amistançant-se amb els soldats àrabs, que coneixien el tekke i hi tenien bones relacions; i fou gràcies a ells que havia esbrinat l’existència d’aquestes provisions secretes de farina i la seva ubicació.

67

Una altra característica indiscutible del «regnat del xeic Hamdullah» és el «terror estatal» que va desencadenar-se mitjançant judicis i tribunals, penes de mort, i empresonaments a la masmorra. Aquest fou un terror polític, evidentment, però també tenia una dimensió personal.

Després que sonessin els primers trets, el Sami Paixà, conscient que ell era l’objectiu principal de l’atac armat, havia escapat de l’edifici de govern a mitjanit, s’havia refugiat un parell d’hores a casa de la Marika (van fer l’amor), però decidint no aturar-se gaire en aquest lloc que tothom coneixia, havia fugit de la ciutat guiat per un parell de guàrdies. Com que els informants i espies de l’assistent Mazhar estaven de la banda de l’antic governador, i com que l’únic que sabia fer la nova administració sortida del tekke era repartir pa, era raonable pensar que no trobarien l’exgovernador, fos on fos que s’amagués.

El Sami Paixà estava encauat en una masia buida dels terrenys d’Ali Talip, el patriarca d’una de les famílies riques del poble de Dumanlı (on, durant la seva governació, havia fet instal·lar una línia de telègraf provinent d’Arkaz) que més afecte li tenien. Allà se sentia segur perquè la finca estava voltat amb murs de pedra, i els homes armats d’Ali Talip feien guàrdia a la porta i els voltants. A aquesta masia no entrarien aventurers, gamberros, bandolers, empestats i fugitius de la masmorra i la quarantena com els que durant les nits de pesta entraven i ocupaven construccions abandonades, edificis ruïnosos o fins i tot domicilis on vivia gent. En aquest poble remot els guàrdies, la majoria immigrants recents de Creta, no coneixien les cares dels buròcrates d’Arkaz. El Sami Paixà pensava que probablement aquesta gent no sabia qui era el governador de Minguer, és a dir, qui era ell.

Com que se sentia segur en aquest indret, al cap d’un temps començà sortir del terreny i dur a terme caminades pels turons i muntanyes d’Albros. En una d’aquestes excursions es va topar amb tres homes de mitjana edat que havien fugit de la pesta d’Arkaz i que ara vivien en les muntanyes, i un d’ells va deduir que aquest individu d’aspecte agitat i exhaust era el governador. Aquests tres fugitius de la pesta, que no tenien cap notícia de la Llibertat i la Independència, del nou estat, del comandant o el xeic Hamdullah, és a dir, dels cicles de poder de les darreres setmanes, es van preguntar què nassos hi feia, aquí, el governador. Després ho explicarien a altra gent. Dos dies després el van tornar a trobar en un altre turó de vistes esplèndides.

L’endemà, un grup de policies vestits de paisà que havia enviat de la capital el Nimetullah del barret cònic de feltre van arrestar el Sami Paixà a la masia dels terrenys, el van dur a Arkaz i el van tancar a la cel·la més fosca i humida (més propera al mar) de la torre veneciana de la presó del castell. Els homes d’Ali Talip no van oferir cap mena de resistència.

El Sami Paixà coneixia aquesta cel·la plena de crancs, que pràcticament era una cova. Una vegada havia encarcerat aquí un actor barbat d’una companyia de teatre provinent de Grècia que havia vingut a Arkaz per representar Èdip Rei, perquè pensava que era un espia, i el vespre següent l’havia visitat. La foscor de la cel·la enfosquia encara més els seus pensaments. El Sami Paixà es culpava contínuament per haver fracassat en tot. No havia sigut capaç d’acceptar la seva deposició del càrrec de governador de Minguer, i en comptes de marxar a la nova governació on l’havien assignat, s’havia comportat com un nen malcriat, i havia insistit a aferrar-se impúdicament al despatx del qual havia sigut acomiadat. Evidentment, ho havia esguerrat tot. El seu principal error havia sigut negar la realitat de la seva deposició. Per què havia comès aquell error? Aquesta pregunta la responia sempre amb la mateixa resposta, influïda pel blau del mar que omplia la cel·la: tot el que havia fet era perquè estimava molt l’illa de Minguer. I juntament amb aquesta cosa que tant estimava, de sobte apareixia davant dels seus ulls la Marika. De fet, no podia realment separar-les l’una de l’altra. La nit que escapà d’Arkaz la Marika s’havia comportat de manera molt valenta i lloable, s’havia arriscat per ajudar-lo.

El Sami Paixà no podia pensar en ningú més a part d’ella en qui pogués confiar, a qui pogués demanar ajuda. El Damat Doctor es jugaria la pell per treure el Sami Paixà de la presó? Potser a la Pakize Sultan li faria pena el seu tràngol. Però en aquell moment, en el qual els xeics rabiosos havien acaparat el poder, ells eren merament ostatges en mans de la nova administració, semblants als funcionaris turcs desgraciats que havien acabat desterrats a Kızkulesi. El governador paixà va decidir contactar amb el cònsol George, el seu vell amic, pensant que potser podria exercir pressió sobre el xeic Hamdullah perquè el posessin en llibertat. El millor seria escriure-li una carta; però primer havia de trobar paper i ploma.

Però abans de tenir l’oportunitat de poder informar a ningú que estava empresonat en una cel·la del castell, abans de poder haver redactat cap carta, el Sami Paixà va ser dut als tribunals. Tenint en compte que en aquell dia, el dilluns 12 d’agost, la pesta s’havia propagat amb tanta virulència per l’illa que tothom anava a la seva, preocupant-se per salvar la seva pròpia vida, hem de considerar la realització d’aquest judici com un assoliment important del govern del Nimetullah Efendi, supervisat pel xeic Hamdullah.

El Sami Paixà estava segur que el xeic Hamdullah voldria castigar-lo per haver penjat el seu germà Ramiz, que això ho duria a terme recorrent als tribunals amb alguna altra excusa, i que la seva condemna serviria com a exemple per a tothom. Intuïa que l’acusació principal de la fiscalia se centraria en les queixes dels que havien sigut tancats injustament i sense pietat a la zona d’aïllament quan, en realitat, no estaven malalts, o les protestes d’aquells a qui els havien confiscat les cases al·legant que estaven empestades. També li va passar pel cap la possibilitat que l’acusessin d’haver sigut l’espia o el sicari d’Abdülhamit. El que no s’hauria imaginat mai, però, era que tres anys després dels fets es reobrís el cas del Motí del Vaixell dels Hajis: es va quedar paradíssim quan, en entrar a la sala del tribunal i seure a la cadira d’acusat recentment polida, va trobar-se davant de les famílies dels hajis que havien mort i els funcionaris de quarantena d’aquella època.

Les notícies que el xeic Hamdullah i el seu representant del barret cònic de feltre havien capturat el màxim representant del poder administratiu de l’illa foren celebrades pels vilatans dels pobles de Nebiler i Çifteler que havien participat en el Motí del Vaixell dels Hajis i després s’havien mobilitzat amb el Ramiz i els seus homes, i com que no estaven al corrent que Arkaz estava travessant els dies més terribles de pesta (i encara que n’estiguessin, el més probable és que els hagués sigut igual), en qüestió de dos dies havien baixat a la capital i havien sol·licitat al primer ministre Nimetullah Efendi que es reobrís el litigi que havien perdut contra l’administració otomana tres anys abans, demanant una indemnització per als seus germans, pares i avis que havien sigut morts pels gendarmes partícips en l’organització de quarantena d’aquell moment.

Un jutge de la nova administració proper als Halifiyecis havia acceptat reobrir el procés –tot i que el podria haver rebutjat al·legant que «l’incident va tenir lloc en l’època de l’administració otomana, el nou estat no n’és responsable…!»– i com que tots els gendarmes que havien disparat contra els hajis havien sigut enviats a altres indrets de l’imperi, el Sami Paixà, el governador de llavors, era considerat l’únic culpable de la tragèdia –tot plegat fou probablement una iniciativa del xeic Hamdullah.

És així com el Sami Paixà va experimentar com es feia realitat davant dels seus ulls una escena que feia anys que el turmentava en els seus somnis més esgarrifosos: filles i fills plorosos dels hajis que havien mort acusant-lo violentament. Després d’encarcerar el Mazhar Efendi, el nou govern va consultar els seus arxius, on van trobar i llegir telègrafs en què el governador Sami Paixà mencionava explícitament que era imperatiu mostrar la mínima tolerància de cara a aquells que intentaven escapar del vaixell. Un ancià de barbes blanques es va posar dempeus i va assenyalar-lo amb el dit.

–Un governador tan il·lustre com tu… És que no tens cap mena de consciència!?

Després de sortir de la presó, el pare i fill del poble de Nebiler que temps ençà el governador s’havia encarregat de titllar com a principals incitadors de la revolta també havien acudit al tribunal per calumniar el «governador tirànic» obertament, a la seva cara. Havien entrat a la sala sense prendre cap precaució de cara a l’epidèmia dues filles, dos fills i dotze nets i netes d’un haji que havia sigut abatut pels gendarmes. Al Sami Paixà l’horroritzava especialment que el judici semblava haver sigut planejat meticulosament com un teatret, quelcom que agreujava la seva frustració. Per un moment va témer que el mosso particularment emprenyat que havia vingut amb el seu pare a la sala saltés sobre seu i el comencés a estomacar.

Els nous administradors de l’estat de Minguer, que esperaven que els ecos d’aquest judici ressonessin per Istanbul i Europa, havien col·locat a la sala del tribunal un púlpit on pujaria el jutge, taules i cadires separades pel fiscal, els advocats, la premsa i els espectadors; havien confeccionat a correcuita, per al jutge i els fiscals, unes sotanes especials bordades amb les roses de Minguer del mateix color que la de la bandera sobre un fons verd, un color que ocupa un important lloc simbòlic a l’Islam. (Aquestes robes francament lletges per desgràcia cent setze anys després encara serien dutes amb pompositat i com si fossin tradicionals als tribunals de l’illa, especialment pels juristes membres del Tribunal Constitucional i la Cort Suprema, que les vesteixen amb gran orgull i serietat.)

El Sami Paixà va intentar refutar totes les acusacions que li llançaven: començava la frase amb «Sí, en aquella època jo era el governador de l’illa, però no obstant això…» i repetia que ell no havia ordenat als soldats disparar contra els hajis, que no s’havia assabentat fins molt després que els gendarmes s’havien desplegat sobre el turó i obert foc… però enmig del remolí d’escridassades, llàgrimes i imputacions verbals, les úniques paraules que escoltava la gent eren «jo era el governador», que bàsicament venien a dir: «jo soc el responsable, jo soc qui heu de culpar».

En el transcurs del procés, que no es va allargar gaire, una altra cosa que va treure de cap el Sami Paixà i va endinsar-lo en la desesperança va ser veure com d’absurd era intentar defensar la necessitat de posar en quarantena el vaixell en un tribunal dirigit per una administració (més aviat una banda de rebels) clarament en contra de la quarantena. Davant d’aquesta dificultat el Sami Paixà va dir el següent:

–La decisió de posar en quarantena els venerables hajis no estava influïda per un desig d’agenollar-se davant les exigències perepunyetes de les grans potències! La intenció era allunyar l’epidèmia de la nació mingueresa!

Tot i les seves paraules, aviat la idea que el Sami Paixà era el principal responsable de les morts dels hajis –presentats en el tribunal com a sants innocents– i que això ho havia ordenat per tal que el tirànic Abdülhamit pogués viure tranquil al palau de Yıldız sense que els europeus el maregessin, va acabar esdevenint una realitat indiscutible de la qual es van fer ressò els quatre diaris publicats a l’illa i que tothom va acceptar ràpidament.

Al cap de dues hores de judici, el Sami Paixà va ser informat pel jutge que el condemnaven a mort. Si bé el costat més racional de la seva ment havia augurat que aquesta seria la decisió que es prendria, d’altra banda era incapaç de creure el que estava escoltant, d’acceptar el que estava passant. En una part inferior dreta del seu estómac va començar a propagar-se un dolor agudíssim… era com si li estiguessin clavant agulles per tot el cos.

El Sami Paixà va sentir just llavors que seria incapaç d’aclucar els ulls fins que no es revoqués la condemna a mort. Es va espantar per un moment quan va notar que li espurnejaven els ulls, però no va vessar cap llàgrima i ningú es va adonar de la tempesta de sensacions que estava experimentant.

Recordava el magnífic dia de juny de tres anys abans, agradable i de sol groguíssim, quan havia contractat aquest «jutge» que ara l’havia sentenciat a mort. Havia vist amb bons ulls el fet que aquest home anés i tornés del tekke dels Halifiyeci, ja que això significava que coneixia bé l’Alcorà i la llei de la xaria; a més, havia vingut amb la recomanació del Fehim Efendi, un haji ric i respectat que havia contribuït econòmicament a la instal·lació de noves línies de telègraf. El governador havia pensat que tot això era un bon senyal, dient que «tindrà por de Déu, no es comportarà de manera deshonorable!». Ara el Sami Paixà no podia concebre que aquest home insignificant que no destacava en res l’estigués condemnant a mort. Va aixecar-se de la cadira quan el jutge el va cridar al seu despatx.

El jutge va veure que el condemnat a mort l’estava observant inquietament amb els ulls d’una persona que no comprenia el que estava passant.

–Excel·lentíssim governador Sami Paixà, ha sigut condemnat a mort! –va dir, com si el volgués consolar–. Antigament aquesta decisió aniria i tornaria d’Istanbul per ser apel·lada. Passaria un temps, i l’Excel·lentíssim Abdülhamit, el cor del qual solia estovar-se davant les penes de mort, finalment o bé convertiria la sentència del culpable en cadena perpètua o l’enviaria a l’exili; és ben sabut que arran de les pressions dels ambaixadors al final no executava a ningú. Però ara vivim en un Minguer autònom. La seva pena de mort ni serà apel·lada a Istanbul ni tampoc té cap mena de sentit pensar que podria arribar un perdó de l’Excel·lentíssim Abdülhamit.

–Què vol dir amb tot això?

–Aquesta bé podria ser l’última nit de la seva vida, Excel·lentíssim governador paixà –va dir el jutge–. Ni Istanbul ni les potències internacionals compten amb la influència suficient per alterar la sentència a la qual l’ha condemnat l’estat de Minguer.

Al Sami Paixà se li va regirar l’estómac quan va comprendre que la seva execució serviria per demostrar al món que a partir d’ara ja ningú podria intervenir en els afers de l’estat independent de Minguer.

El formigueig d’agulles penetrants que emergia del seu ventre i ara s’estava estenent per la seva esquena i baixant cap a les cames, provocat per la seva incapacitat d’acceptar la sentència, i que semblava haver-li paralitzat tant la ment com l’ànima, obstruïa tota possibilitat de raonament –no podia pensar en res, la por era tal que no veia el món que tenia davant dels ulls, no podia escoltar ni entendre el que deia la gent del seu voltant–. Que per dur-lo de tornada a la cel·la de la masmorra l’arrosseguessin per fora com si fos un animal i el fiquessin dins un carro carcerari –un vehicle tancat i tapiat per totes les bandes– li va enfonsar la moral, li va fracturar l’orgull. Però el pitjor era veure com la gent parava especial atenció contemplant-lo com un «condemnat a mort», amb una curiositat inusual, com si observessin una bèstia rara, a vegades amb pena als ulls. Si bé la sentència de mort s’acabava de decidir, el Sami Paixà tenia la sensació que ja ho sabia tothom.

Mentre el carro de presoners passava lentament per sota de la portalada principal del castell avançant cap a la torre veneciana, el Sami Paixà, recolzant els ulls als respiradors, va veure que en el pati de davant de l’edifici otomà que donava a l’oest (on es trobaven les galeries més extenses i millor equipades, i on havia arrencat el motí), hi havia una sèrie de cadàvers disposats en línia. Després de comptar apàticament aquests cadàvers un per un (vint-i-sis) va veure com quedaven embolcallats per un fum espès i blavós d’olor horrible: en un dels racons del pati s’estaven cremant les possessions, llençols i matalassos que havien utilitzat els presoners i aquells tancats dins la zona d’aïllament.

Després de posar fi a la quarantena, i veient que els funcionaris i soldats que treballaven a la fossa d’incineració havien desaparegut del mapa, el govern del xeic Hamdullah havia dictaminat que aquells qui volguessin cremar els objectes dels morts, com per exemple aquests administradors de la masmorra, ho havien de fer pel seu compte.

Una mica més enllà de la fila de morts –que un carro funerari s’enduria al vespre–, jeien espatarrats una sèrie de malalts agònics que estaven a punt de morir. En altres punts del recinte, el Sami Paixà va veure set o vuit empestats més que gemien, vomitaven i es caragolaven de dolor; alguns estaven postrats sobre el terra fred de pedra del castell, d’altres sobre llençols i matalassos. Havia passat allò que més temien: l’epidèmia s’havia endinsat en la totalitat de la masmorra, en tots els edificis del recinte. L’antic governador sabia per experiència que tots aquests malalts moririen aviat, és a dir, que els havien baixat al pati i els havien deixat tirats al costat dels cadàvers perquè el carro funerari del vespre també se’ls emportés.

A les portes del castell i a l’entrada a la presó, el Sami Paixà havia entrevist funcionaris i escortes lleials al xeic Hamdullah. Però al pati de la presó no quedava cap dels antics guardians uniformats de masmorra, tots havien fugit.

Quan el carro carcerari es va aturar un moment perquè la via estava bloquejada, dos dels presoners que s’havien apropiat del pati, passant a dos pams del Sami Paixà, van començar a discutir en un idioma que no va saber reconèixer. El Sami Paixà va pensar, i no li faltava raó, que si aquests delinqüents sabessin que havien estat tan a prop de l’exgovernador, fins al punt de poder notar la seva olor i respiració, segurament haurien aprofitat el clima apocalíptic per detenir el carro, arrossegar-lo a fora i penjar-lo abans que els homes del xeic Hamdullah tinguessin l’oportunitat de fer-ho. Mentre s’acostava a la torre veneciana, va veure setze cadàvers més, víctimes de la pesta, que havien sigut disposats a terra en línia recta, en una perfecta simetria. Es va deprimir en adonar-se que era incapaç de sentir llàstima per tota aquella gent.

La pena de mort l’havia transformat en una persona extremadament «egoista». Veure que d’altres estaven a punt de morir no l’entristia, potser també perquè era una indicació que el més enllà potser existia de veritat, i que en arribar allà no estaria sol. Dins del seu cap només circulava un únic desig clarament egocèntric: sobreviure! Aquest era el seu objectiu: havia de trobar un paper i una ploma i escriure una carta al cònsol George.

Però en entrar a la seva cel·la, inundada per un blau estrany del mar, el Sami Paixà va esclafir a plorar a llàgrima vida, sanglotant incontrolablement. Per una banda, però, el tranquil·litzava que ningú el veiés en aquest estat tan lamentable. Després de plorar una estona, es va estirar sobre la pila de palla de la cantonada de la cel·la i, de manera miraculosa, va quedar-se adormit deu minuts. En el seu somni era lliure i passejava tranquil·lament amb la seva mare pel jardí posterior de casa la seva tieta Atiye, on hi havia margaridoies, una tènue llum groguenca i un pou. Agafava la mà càlida de la mare, qui li mostrava la politja del pou. Damunt de la politja hi havia un llangardaix enorme que deixava anar uns sorolls estranys de tant en tant –però no li resultava esfereïdor, sentia que era una bèstia amiga.

En despertar-se, el Sami Paixà va entendre que els sorolls percussius eren d’un cranc enorme que passejava per sobre les pedres, les roques i les esquerdes de la banda de la cel·la que donava al mar, i en aquell moment va pensar que devia ser un senyal: no el penjarien, aviat el posarien en llibertat; si l’haguessin de penjar no l’haurien dut a aquesta cel·la, sinó que després de la sentència del jutge l’haurien tancat al calabós de l’edifici del govern –i es va relaxar una mica.

Segons la Constitució de Minguer (tots els articles bàsics de la qual havien sigut redactats per ell mateix), abans de dur-se a terme les execucions el primer ministre –és a dir, el Nimetullah Efendi del barret cònic de feltre– havia de ratificar la sentència. I, no cal dir-ho, ell faria tot el que li ordenés el xeic Hamdullah. El seu vell amic el xeic, amb qui tant havia xerrat de llibres i poesia els primers anys que havia administrat l’illa, quan arribés el moment de la veritat aconseguiria mitigar el seu enuig i controlar la seva fúria, firmaria el document de perdó que li col·locarien al davant, i el Sami Paixà sortiria tan tranquil del castell i tornaria a peu a casa. En el camí de tornada no tindria cap mena de pressa. En veure el Nimetullah Efendi li donaria les gràcies per haver-lo perdonat, trauria com a tema de conversa el poemari del xeic, Alba. Si l’haguessin de penjar, no l’haurien tancat en aquesta cel·la –i aquest simpàtic cranc, tan considerat, no hauria sortit del mar en va per venir a visitar-lo.

El que també reforçava l’optimisme del Sami Paixà era pensar en la seva dona i les dues filles que tenia Istanbul. Encara estava emprenyat amb ella, que l’havia deixat cinc anys sol a Minguer, marejant-lo amb mentides i excuses com ara «t’asseguro que vindré en el proper vaixell de vapor» o «el meu pare està malalt». Com que era filla d’un paixà, pensava que tenia dret a esquivar-lo d’aquesta manera. Però per alguna raó no podia deixar d’imaginar-se una escena en la qual ell seia ociosament sota el sol de la platja d’Üsküdar acompanyat de la seva dona i les seves dues filles. En aquesta visió era com si la Marika també estigués a Istanbul.

Després de ser perdonat pel xeic Hamdullah, el Sami Paixà mai més plantaria cara als seus antics enemics de l’illa; revifaria les seves amistats amb els cònsols, deixaria totalment la política, es casaria amb la Marika i s’instal·larien en una casa bonica de vistes magnífiques en un carrer costerut del barri de Hora que baixés sinuosament fins a la platja, o en una casa blanca de Dantela, una mica més enllà, i viuria tranquil sense aixecar la polseguera. Per què no ho havia fet abans, tot això? De fet, ara es penedia moltíssim de no haver-se portat millor amb la Marika. Una nit, després de beure conyac, va dur-la a fer un passeig amb el landó blindat conduït pel carreter Zekeriya, i havia constatat amb escreix la il·lusió que li havia fet aquesta excursió en carro sota la llum de la lluna. Ara s’odiava a si mateix perquè no se l’havia emportat a cap altre passeig en landó tement que la gent els veiés i propaguessin rumors, tot i que en altres nits de lluna plena la dona li ho havia suplicat.

La porta de la cel·la es va obrir de sobte. El Sami Paixà va emergir de les seves fantasies i va córrer a trobar-se amb el xeic Hamdullah –però davant seu va veure uns funcionaris d’execucions que coneixia de temps enrere, i va entendre quina era la situació.

–Vull realitzar les meves últimes oracions –va dir amb un cap fred que el va sorprendre fins i tot a ell–. I he de fer les ablucions.

Arran de l’epidèmia tant la petita mesquita del castell com també la cambra de pregàries de la masmorra que utilitzaven els presoners estaven tancades. En els minuts que el Sami Paixà va dedicar a trobar una font i una catifa d’oració, i escollir un lloc apropiat per dur a terme les oracions sense ser capaç de recordar cap sura de principi a final, va oblidar-se una mica del seu tràngol perquè tenia la ment ocupada amb aquestes activitats.

Després que es fes fosc el van ficar dins el mateix carro de presoners, que havia tornat a l’entrada de la torre. Mentre el vehicle avançava lentament, el Sami Paixà va veure com el carro funerari, fosc i lúgubre, havia arribat al pati, i com els cadàvers que havia vist abans disposats amb gran cura a terra ara havien sigut despullats (s’incinerarien les seves robes) i estaven sent carregats. Just en aquell moment, centenars de corbs que s’havien reunit al castanyer del pati van començar a grallar com si haguessin enfollit col·lectivament. Davant de l’antic edifici dels geníssers també s’havien amuntegat molts cadàvers, aquest cop de forma més desordenada. Per l’aire no circulava una olor de mort, sinó una aroma d’herba mullada. L’alcaid havia ordenat que els matalassos, els llits i els llençols dels difunts es cremessin; i com que la quarantena havia sigut suspesa, d’aquesta precaució ara se’n deia mesura de «neteja». L’endemà al matí, en sortir el sol, les quatre o cinc persones afortunades que es passejaven pel pati carregant els morts i xerrant distretament tornarien a ser aquí, seguirien en aquest món, contemplarien el cel –però ell hauria desaparegut.

El Sami Paixà es va deixar emportar per una histèria sobtada: cridava amb totes les seves forces mentre donava cops de puny contra les parets de fusta del carro, però ningú va prestar-li la més mínima atenció. Finalment, es va desplomar contra una de les parets del carro, amb els artells de la mà destrossats, ple de frustració i de ràbia, i va plorar una mica, però tot seguit, reunint la poca voluntat que li quedava, es va posar dempeus i va ficar els ulls en el respirador per intentar veure els carrers d’Arkaz, aquella ciutat que estimava sincerament i que havia administrat durant els darrers cinc anys. Però la foscor era tal que no va poder veure res.

Quan va arribar-li al nas una particular olor de terra, herba i algues, l’aroma tan particular de la ciutat, va tornar a enfonsar-se al terra del carro amb llàgrimes als ulls i va començar a resar a Al·là perquè el salvés. En aquest punt estava honestament penedit de les seves accions. Dins seu ja no hi havia cap traça de ràbia ni orgull, ni tampoc fantasies heroiques. Simplement es penedia d’haver-se comportat estúpidament. Quin era l’error del qual es penedia més? D’haver-se enfrontat al Ramiz en va, d’haver-s’ho pres tot massa seriosament, d’haver sigut incapaç d’acceptar la deposició. Va repassar-ho tot un darrer cop. Quan les rodes del carro carcerari van començar a fer un soroll diferent, va comprendre que passaven per sobre del pont de Hamidiye i va afanyar-se a mirar pel respirador. Va veure sota una estranya llum el castell magnífic dins el qual havia estat tancat feia una estona, i va acceptar, resignat, que aquesta seria l’última vegada que veuria aquest excel·lent edifici.

No és fàcil arribar a estimar o detestar les figures que apareixen en un llibre d’història. Però llegint una novel·la, ens resulta més natural deixar-nos endur per aquesta mena de sentiments. Com que no volem atribolar encara més els nostres lectors que sentin simpatia pel Sami Paixà (encara que no siguin gaires), no insistirem més en la por de la mort, els pensaments foscos i el dolor que va experimentar mentre fantasiejava, tancat dins el calabós de l’edifici del govern o escoltant les paraules del senyor imam, que el xeic Hamdullah o el Nimetullah Efendi del barret cònic de feltre el perdonarien.

Fins a l’últim minut el Sami Paixà no va abandonar aquella esperança innocent i il·lusa que el xeic Hamdullah mostraria misericòrdia. Fins i tot després de veure el botxí va ser capaç de creure uns instants que tot era un teatret muntat per espantar-lo de valent i endarrerir l’arribada del perdó.

El Sami Paixà detestava el botxí Şakir –al seu parer, no era més que un lladre i un borratxo que executava gent a canvi de diners–. L’omplia d’odi veure que acabaria en mans d’aquest home, que seria ell qui el penjaria –va sentir que s’ofegava de tant que li repugnava la idea–. Amb les mans ja lligades, va donar-li una embranzida al botxí, que estava d’esquena davant seu. Va intentar escapar amb totes les seves forces, però el Şakir el va agafar immediatament del coll.

–Excel·lentíssim paixà, no perdi la seva dignitat –va dir– , és el que s’espera de vostè.

El Sami Paixà va notar la presència de la colla d’abjectes que observaven l’execució sepultats dins la foscor a l’altra banda de la plaça. Va comprendre, ara que estava a punt de morir, que no tenia cap mena d’importància el que pensessin sobre ell aquells desgraciats. La vida i l’univers eren quelcom més profund. Va aconseguir recompondre’s per un moment.

Però quan s’aproximava al cadafal de la forca i van començar a tremolar-li els genolls, el Şakir, l’alè del qual feia una forta olor de vi, s’hi va dirigir d’una manera sorprenentment afectuosa.

–Vinga, estimat governador paixà –va dir-li–. Aguanti, ja queda poc!

Fou reconfortant que li parlés com si s’estigués dirigint a un nen petit. Mentre saltava al buit amb un ímpetu coratjós, vestint la típica camisa blanca de condemnat a mort, la soga rodejant-li el coll, el Sami Paixà va exclamar: «mare, ja vinc!». Un instant just abans de morir va passar-li per davant dels ulls la imatge d’un corb negríssim d’ales enormes.

68

En els dies que el cadàver encamisat del Sami Paixà es balancejava ominosament mogut pel vent al bell mig de la plaça (antigament de la Província, actualment de Minguer), hi va haver gent que va venir expressament a veure’l: nens esparverats per la mort i l’epidèmia, xavals que s’havien escapat de casa, els diversos enemics del paixà, separatistes pro Grècia i pro Minguer, i alguns dels periodistes que havia empresonat. Com que alguns vilatans més vindicatius del poble de Nebiler i simpatitzants del Ramiz es reunien sota la forca per realitzar pregàries donant les gràcies a Déu, una clara falta de respecte al difunt, alguns policies es van veure obligats a intervenir per dispersar-los. El Tarksis Efendi, que el Sami Paixà havia encarcerat a la masmorra durant quatre anys sense tenir proves (però amb una intuïció correcta) per haver dut a terme contraban d’antiguitats, va protestar dient que la persona penjada no era el Sami Paixà i que volia acostar-s’hi per confirmar-ho, i els guàrdies el van haver de fer fora a bastonades.

Els partidaris del Sami Paixà, encapçalats per la Marika i la majoria de notables musulmans i rums d’Arkaz, s’havien tancat a casa i esperaven com si s’haguessin paralitzat. Aleshores ja s’havia estès força la idea que probablement la pesta es transmetia a través de l’aire.

Però això no va frenar l’impuls d’allò que els historiadors anomenen «terror estatal». Dos dies després el cadàver del Sami Paixà va ser baixat de la forca i enterrat en al cementiri de Narlık entre roses de Minguer. El matí següent, quan encara no havia sortit el sol, l’amic de joventut del Bonkowski Paixà, el farmacèutic Nikiforo, també va ser executat, i el van penjar a la mateixa forca.

En aquesta ocasió el botxí Şakir es va comportar d’una manera molt més agressiva i insensible, res a veure amb la tendresa que havia demostrat al Sami Paixà: davant les lamentacions i queixes del vell farmacèutic, que del pànic a penes es podia mantenir dempeus, va engegar-li paraules cruels: «haver-ho pensat abans, ara ja és massa tard». Aquesta actitud és un reflex no tant de la personalitat del botxí Şakir –la nit anterior havia consumit massa vi, i fins i tot en una ocasió l’havien expulsat d’una farmàcia del Nikidoro acusant-lo de lladre (com que era el botxí oficial, però, no van denunciar-lo a la policia)–, com d’una dimensió preocupant que havia adoptat allò que anomenem «terror estatal»: a poc a poc s’havia anat convertint en un moviment sistemàtic contra la població rum. Com totes les administracions anteriors a aquesta, el govern del Nimetullah Efendi i el xeic Hamdullah havia començat a utilitzar l’epidèmia de pesta per intimidar els rums i fer-los fora de Minguer, assegurar-se que els que havien escapat no tornessin i així garantir que els musulmans esdevinguessin majoria a l’illa. Segons alguns observadors rums, aquesta era precisament la raó per la qual encara no s’havia reobert l’oficina de telègrafs: si es reiniciaven les operacions legals de les agències de viatges, els rums tornarien a ser majoria.

El xeic Hamdullah i els seus funcionaris no només pressionaven els rums a marxar per alterar la demografia de l’illa, sinó també perquè en les profunditats de les seves ànimes sentien un temor i una animositat sincera de cara als cristians i els infidels. Tant les esglésies i els monestirs com les mesquites i els tekkes podien romandre oberts legalment, però van començar-se a desmuntar els «hospitals» provisionals que s’havien establert en els patis dels tekkes i a traslladar-los als grans jardins verds dels monestirs, arrossegant els malalts sobre llençols i matalassos. En un cert moment el xeic Hamdullah fins i tot es va plantejar proposar un intercanvi de poblacions: els rums de l’illa a canvi dels musulmans de Creta i Rodes. Tot i que en la tresoreria de l’estat no quedaven diners, només es contractaven funcionaris musulmans; fins i tot posaven traves als turcs que volien conservar la seva feina, tot i que no tant com als rums. D’altra banda, el nou govern no tenia gens de pressa per arrestar o expulsar els musulmans que s’havien instal·lat il·legalment i havien començat a viure a les cases de famílies rums riques dels barris de Hora, Flizvos i Dantela.

Però, evidentment, tot això no era raó suficient per condemnar a mort el farmacèutic rum Nikiforo i executar-lo amb tanta promptitud. El Nikiforo va acabar a la forca per culpa del que van confessar una sèrie de persones que foren torturades amb mètodes tradicionals, incloent-hi la falanga. Aquestes confessions –que constaven en l’informe que els havia entregat el Sami Paixà en el seu últim vespre com a primer ministre abans d’escapar de la ciutat– també les havien llegit la Pakize Sultan i el doctor Nuri, que havien repassat tota l’evidència sobre el cas. Com que se’ls havia prohibit sortir de l’habitació de convidats, i com que no rebien notícies de les cafrades que estaven passant a la ciutat, disposaven de molt temps per disseccionar animadament l’informe de manera lúdica.

Després que el doctor Ilias fos enverinat i assassinat, vuit soldats rasos de la cuina de la guarnició i el seu encarregat van ser torturats amb la falanga; quan les bastonades, el dolor i la sang no van suscitar cap resposta, també es va passar per la falanga l’encarregat de les provisions de la guarnició, un cretenc, i dos dels seus homes, així com els cinc soldats que havien preparat la taula del convit de la cerimònia de jurament dels soldats de quarantena.

Mentre el doctor Nuri acudia a les farmàcies i herboristeries escodrinyant de manera detallada i minuciosa (com si fos Sherlock Holmes) tots els elements potencialment sospitosos, en particular la venda de verí de rates, la fiscalia i l’equip de torturadors havien començat, sota ordres del director del servei d’intel·ligència, a tornar a interrogar en el mateix ordre els mateixos sospitosos, que van acabar sagnant per segona vegada, i quan va arribar-li el torn al soldat amb la cara més pueril i innocent dels primers vuits treballadors de la cuina, aquest va confessar a llàgrima viva que ell era el responsable, espantat per la idea d’una segona sessió de falanga; i per convèncer el fiscal de barba blanca i els escrivans amb bigoti que no estava mentint, els va ensenyar com havia mesclat la farina de blat amb les pólvores de verí extretes d’una bossa que havia dut a la cuina mentre tothom estava ocupat amb la pregària de divendres al migdia, abans de la cerimònia de jurament, demostrant sense cap dubte, doncs, que ell era clarament qui havia enverinat els çöreks. Els altres ajudants de cuina –esgarrifats pel prospecte que les ferides cicatritzades dels seus peus es reobririen durant una segona sessió de falanga, que se’ls tornarien a rebentar les plantes, i anticipant que es desmaiarien del mal o es quedarien coixos de per vida (per evitar que la pèrdua de sang fos excessiva i que l’habitació no acabés inundada, de tant en tant els interrogadors posaven els peus dels torturats en galledes plenes d’aigua amb sal)–, van celebrar que el seu company hagués confessat, perquè així se salvaven de tornar a experimentar aquell horrible suplici.

Naturalment, al director del servei d’intel·ligència i el governador Sami Paixà els va plaure enormement que aquell mosso de setze anys, d’ulls verds i cara d’angelet, confessés el crim. Però encara havien d’esbrinar qui era la persona que li havia entregat la bossa plena de verí d’arsènic a aquest jove tovet de mirada agradable, i per què –si no resolien tots aquests interrogants, el més probable era que els doctors de quarantena seguirien estant en perill de mort–. Cada vegada que el funcionari d’interrogació colpejava el seu bastó amb més violència contra els peus del mosso que havia confessat, preguntant aquestes coses, el jove o bé guardava silenci sense apartar els ulls de la llum de l’espelma que tenia just davant, o bé començava a plorar.

El director del servei d’intel·ligència sabia per experiència que si seguien torturant-lo amb la falanga per tal d’obtenir aquesta segona informació, molt més valuosa (en quina farmàcia o herboristeria havia comprat el verí de rates, o qui era la persona que li havia entregat tal verí), el jovenal d’aspecte pueril al final acabaria mentint o es quedaria invàlid, potser fins i tot moriria, així que va ordenar als interrogadors que aturessin la tortura, comunicant també aquesta decisió al Sami Paixà. Van determinar que el millor seria esperar que es tanquessin bé les ferides dels peus del mosso de careta innocent abans de prosseguir amb la interrogació i obligar-lo a revelar la identitat de la resta dels conspiradors. Mentre esperaven que es recuperés, van aprofitar per investigar en profunditat el cercle i la família d’aquest jove traïdor i descabestrat –i si feia falta, també torturarien els seus amics seguint el mateix mètode.

Després de llegir amb deteniment el dossier entregat pel Sami Paixà, la Pakize Sultan va comprendre molt bé l’estat d’ànim de l’exgovernador durant aquells dies, un assumpte que li agradava discutir amb el seu marit.

–El Sami Paixà estava ben cofoi d’haver trobat, fent ús del seu mètode, l’assassí del pobre doctor Ilias abans que vostè… –va dir per obrir el tema.

–Si haguessin obtingut immediatament la segona confessió del xaval, potser s’hauria pogut arrestar aquesta colla de conspiradors agitadors abans que matessin el Mecid –va comentar el doctor Nuri.

–Però ni el Sami Paixà ni el meu oncle tenien tanta pressa. El Sami Paixà volia donar-li una lliçó, a vostè, sabia que visitava farmàcies i herboristeries i anticipava que no arribaria a cap conclusió definitiva. Volia mostrar-li tant a vostè com al meu oncle, tan encisat per les novel·les negres que mana penosament que li llegeixin cada nit, que el mètode de Sherlock Holmes no és compatible amb l’estat otomà, ni tampoc amb la resta d’Orient. I no seria gens habitual que el meu oncle acceptés que un governador com el Sami Paixà vingués a mostrar-li els seus errors.

–És a dir, que vostè creu que el Sami Paixà fou lleial al seu oncle fins al final.

–D’això no en tinc cap dubte –va dir la Pakize Sultan–. Per aquesta raó, estant ell quatre habitacions més enllà mai no m’hi he sentit segura, aquí. No oblidi que els çöreks que van matar el doctor Ilias no només el tenien a ell com a objectiu, sinó també a vostè.

–Però aquells çöreks també van ser servits al governador Sami Paixà.

–Tot i això, quan els va tenir davant no va gosar menjar-los –va dir la Pakize Sultan, mirant fixament els ulls del seu marit.

La parella s’esbargia revisant l’informe entregat pel Sami Paixà igual que Abdülhamit gaudia de la lectura de novel·les negres, veient que potser s’estaven apropant a la veritat sumant la lògica de Sherlock Holmes a l’evidència recopilada pel director del servei d’intel·ligència i els seus homes mitjançant la falanga.

Mentre marit i muller discutien aquestes coses, el Sami Paixà estava amagat en els terrenys d’Ali Talip propers al poble de Dumanlı. El matrimoni es preguntava sovint per les tribulacions de l’exgovernador. Abans que el Sami Paixà escapés d’Arkaz fugint dels rebels (és a dir, disposant de poc temps), per què havia vingut a entregar-los aquest informe farcit de perfils de sospitosos, declaracions de testimonis i informacions confidencials sobre el contingut dels interrogatoris?

–Perquè el Sami Paixà es pensa que nosaltres som espies del meu oncle. Vol que diguem a Abdülhamit: «No s’equivoqui, el governador Sami Paixà és un administrador excel·lent, miri tots aquests documents, miri: va seguir les seves ordres i va esbrinar amb gran diligència les identitats dels conspiradors i els va enxampar a tots immediatament!». Potser creu que així el meu oncle el perdonarà.

–Ell és un vassall del sultà. No pot reprimir la seva necessitat de mostrar al monarca que ha completat aquesta investigació amb èxit –va dir el doctor Nuri.

–Vostè creu que el governador paixà va tancar satisfactòriament el cas, identificant els assassins?

–Sí –va dir el Damat Doctor Nuri amb franquesa–. El que he llegit al dossier, els informes redactats per al governador… N’he acabat convençut.

–I jo també…

Van guardar silenci uns instants.

–I desafortunadament això significa que al final el mètode de Sherlock Holmes no ha funcionat –va afegir el doctor Nuri.

–Hi ha una possibilitat que no hauríem de descartar: potser, en realitat, Abdülhamit no es pren tan seriosament el tema de Sherlock Holmes com nosaltres creiem, així com tantes altres reformes europees que s’ha vist obligat a implementar. La qüestió no radica en si el sultà és europeu per imitació o per voluntat pròpia, sinó en si la gent està disposada a acceptar el que ha emulat amb ganes i entusiasme. Per tant, proposo que tampoc ens amarguem donant-hi tantes voltes.

–Però, si em permet l’observació, jo crec que el seu oncle sí que es pren seriosament el tema de Sherlock Holmes. Ha comprès que una de les qüestions bàsiques dels temps que vivim és la divisió entre comunitat i subjecte. Ordenant la construcció de grans hospitals, escoles, tribunals, barraques militars i places, el que vol Abdülhamit és arribar íntimament als individus, separar-los de les seves comunitats; vol que tinguin por de l’estat en els tribunals, i no dels veïns del barri.

–També és possible que simplement Sherlock Holmes li faci gràcia, al meu oncle, sense cap altra pretensió –va dir la Pakize Sultan somrient endimoniadament.

En el dossier entregat pel Sami Paixà hi havia infinitat de comentaris del magistrat interrogador. Però el que ocupava més pàgines eren les paraules dels que estaven sent torturats amb la falanga. «No pot ser que el governador Sami Paixà llegís totes aquestes confessions tan agòniques!», van pensar marit i muller, però en efecte el paixà havia pres notes als marges de totes les pàgines amb un llapis. Un escrivà que exercia d’enllaç entre el magistrat d’interrogació i el director del servei d’intel·ligència havia escrit cada dia al governador informes sobre la direcció que havien emprès aquestes interrogacions amb falanga i pallisses. Llegint aquests documents, quedava ben clar qui havia sigut castigat per haver perpetrat crims vertaders, i qui havia sigut castigat exclusivament per raons polítiques.

Mentre esperaven cautelosament que les plantes dels peus del mosso de la cuina es curessin, els homes del director del servei d’intel·ligència van investigar la seva família i el seu cercle d’amistats. El jove vivia amb la família en una de les cofurnes situades en els turons de darrere de les fosses d’incineració, construïdes tres anys enrere en uns solars abandonats amb el vistiplau del Sami Paixà. En el seu cercle de coneguts hi havia joves religiosos, aturats i en excés fonamentalistes, i en la seva majoria tan pobres com els refugiats cretencs. També era col·lega dels joves busca-raons i gamberros del barri de Taşçılar, i el seu pare –que pensava que el seu fill havia sigut enviat a la zona d’aïllament del castell perquè havia contret la pesta a la cuina de la guarnició– va dir que havia fet tot el possible per mantenir-lo allunyat d’aquelles males influències, dels seus amics delinqüents del port, i havia proporcionat, sense ni tan sols sospitar que el seu fill estava entre reixes, els noms de tots els col·legues que l’havien vingut a visitar al turó.

En aquells dies de pesta, els dies previs a la Revolució, van arrestar molts dels membres d’aquesta colla d’amics. Mentre els que no en tenien cap culpa van ser torturats en va, aquells que simpatitzaven amb el moviment antiquarantena –que formaven part del cercle del Ramiz o eren nadius del poble de Nebiler– van ser identificats i van quedar enregistrats. El procés de recopilació de totes aquestes proves va allargar-se més d’un mes. Durant tot aquest temps, el director del servei d’intel·ligència també va clarificar – recorrent a telègrafs, cartes i manuscrits que havien sigut confiscats en diverses batudes, així com en confessions obtingudes mitjançant falanga i tortures– les relacions existents entre tots els partícips del Motí del Vaixell dels Hajis provinents del poble de Nebiler, assenyalant que el Ramiz era el seu líder encobert però indiscutible. El governador Sami Paixà i el Mazhar Efendi havien abordat aquesta qüestió amb una minuciositat extrema (abastant des de l’afer més gran fins al detall més menut), com si pensessin que seria un cas exemplar de «com dur a terme una investigació» que en un futur s’ensenyaria a les universitats; i probablement també havien conclòs que aquest dossier de paperassa era la seva oportunitat de demostrar a Abdülhamit i el Mabeyn que eren uns buròcrates magnífics.

Després d’haver determinat una per una les identitats de tots els vilatans religiosos emprenyats que havien jurat venjança pel Motí del Vaixell dels Hajis i de tots els rufians acòlits del cercle del Ramiz, el director del servei d’intel·ligència i els seus detectius havien seguit fent ús de la seva xarxa d’espionatge per monitorar-los, però no havien passat a l’acció per desmantellar la banda sencera i arrestar-los a tots (una negligència que acabaria costant la vida al Mecid). Probablement el llavors governador Sami Paixà devia pensar que empresonar de cop tantes persones pertanyents o vinculades als tekkes causaria una explosió de ràbia generalitzada i indomable contra la quarantena.

El que indicaven explícitament els documents del dossier entregat pel Sami Paixà era que en el segrest i assassinat del Bonkowski Paixà l’atzar va jugar-hi un paper important, com probablement s’hauran imaginat els nostres lectors. Que això no es malinterpreti, però: en aquells dies hi havia molta gent a Arkaz que desitjava la mort de qualsevol cristià que vingués a imposar una quarantena a l’illa, així com la del governador paixà. Originalment, els conspiradors havien planejat assassinar en una sola jugada tant el Bonkowski Paixà com el seu ajudant Ilias enverinant-los amb çöreks. No anticipaven topar-se inesperadament amb l’inspector en cap de salut d’Abdülhamit i segrestar-lo –tot això fou improvisat–. Un dels hajis que havia sobreviscut a la tragèdia del vaixell amotinat tres anys abans, afiliat al tekke dels Terkapçı del poble de Nebiler, havia baixat a Arkaz aquell dia, i caminant pels carrers s’havia topat de sobte amb el famós químic, que havia reconegut pel seu aspecte i tarannà, i en un moment d’inspiració se li va ocórrer dur-lo a un domicili on vivien amics seus convencent-lo que a ca seva hi havia un malalt. Els espies i funcionaris del director del servei d’intel·ligència havien aconseguit identificar una per una les persones que havien torturat i turmentat el Bonkowski Paixà, que l’havien assassinat ofegant-lo emportats per l’odi abans de deixar tirat el seu cadàver en un racó de la plaça de Hrisopolitissa.

–El Mazhar Efendi va preferir no arrestar-los i tancar-los a la presó perquè alguns d’aquests homes estaven involucrats en els plans d’assaltar la seu de la governació amb el Ramiz i asseure al despatx el nou governador. El director del servei d’intel·ligència, que estava monitorant l’evolució d’aquest moviment de sedició, va decidir, probablement sota ordres del Sami Paixà, parar una trampa al Ramiz i companyia, i així enxampar-los in fraganti de manera irrefutable i castigar-los. Recordi que el pla original del governador consistia a entrar per la porta lateral de l’habitació d’epidemiologia i arrestar els intrusos discretament…

–Vostè em segueix meravellant amb la seva perspicàcia –va dir el Damat Doctor, que va estar d’acord amb aquesta explicació dels fets–. Està clar que el seu oncle no em va encarregar a mi la tasca d’exercir de detectiu a l’estil Sherlock Holmes, sinó a vostè!

–Doncs sí! –va respondre la Pakize Sultan fent gala del seu orgull i l’agilitat del seu enginy–. Sembla que finalment hem entès per què el meu oncle ens va incorporar a la delegació assessora a bord de l’Aziziye i després ens va enviar a tots dos a Minguer: Abdülhamit augurava que vostè només seria capaç de resoldre aquest misteri si comptava amb la ment lògica d’una persona lectora de novel·les com el meu pare, és a dir, només si comptava amb mi.

–Que curiós… sembla que aprecia la perspicàcia de Sa Majestat el sultà més que ningú…

–Però no s’oblidi d’una cosa: qui està darrere de tot plegat, el veritable responsable a l’ombra dels crims que ha estat intentant resoldre és ni més ni menys que el meu oncle.

–Realment encara creu tal cosa? –va dir el doctor Nuri– . Perquè si realment pensa que el seu oncle és tan maquiavèl·lic, també haurà arribat a la conclusió que és pràcticament impensable que nosaltres puguem tornar a Istanbul.

Quan es mencionava la ciutat d’Istanbul solien callar, i a vegades s’apropaven a la finestra per observar l’horitzó llunyà, com si esperessin albirar algun vaixell provinent de la capital. El Mediterrani estava més agitat de l’habitual –però la ciutat seguia tan morta i silenciosa com una tomba.

69

–Si el seu oncle tingués realment la intenció de matar el Bonkowski Paixà, el seu inspector en cap de salut, li hauria resultat molt més còmode dur-ho a terme quan el químic era a Istanbul, i no enviant-lo aquí a combatre la pesta, en aquesta illa llunyana on la situació es podria deteriorar en qualsevol moment!

–I això és precisament el que ha passat! –va declarar la Pakize Sultan–. Perquè és precisament el que volia el meu oncle. Aquest és el seu modus operandi: per assegurar-se que ningú el culparà dels crims dels quals és el responsable, els perpetra en indrets remots que no estan sota el seu control directe. És la història del Mithat Paixà, l’excel·lent visir pro Europa: després de ser condemnat a mort al tribunal del palau de Yıldız acusat de ser el principal artífex de la conspiració política i el cop que va destronar el seu tiet Abdülaziz i va ocasionar la seva mort, el meu oncle bé podria haver ratificat la sentència i penjar-lo còmodament a Istanbul. Però l’astut Abdülhamit, que se suposa que té un «cor tou», va fer com sempre: es va comportar de manera humanitària, com si tingués una consciència, i va fer que commutessin la pena de mort del Mithat Paixà a cadena perpètua, enviant-lo a l’exili a la presó de Taif. Aquell és un infern fins i tot més abominable que la masmorra de Minguer. Després de la mort misteriosa del Mithat Paixà en aquell indret, a la majoria de la gent ni se li va passar pel cap que el responsable pogués ser Abdülhamit. El meu oncle va fer exactament el mateix amb el Bonkowski Paixà.

–El Mithat Paixà formava part de la conspiració que va destituir el seu pare i va asseure el seu oncle al tron. Quina evidència palpable hi ha que el responsable de la seva mort fou Abdülhamit?

–El meu oncle mai no deixaria enrere cap pista que algú com Sherlock Holmes pogués ensumar. És per aquesta raó que devora els llibres de Sherlock Holmes, ni més ni menys. Jo crec que llegeix totes aquestes novel·les policíaques perquè té gran curiositat per saber, igual que a la resta del món, com es poden dur a terme assassinats sense deixar cap rastre, i quins són els nous mètodes d’investigació que han descobert els europeus. Certament no tinc evidència dels molts assassinats perpetrats pel meu oncle, però sospito molt d’ell.

–És possible que el seu oncle considerés el Mithat Paixà, algú tan estimat per la gent i celebrat per la seva actitud implacable, com una amenaça per al seu propi poder polític.

–No s’equivoqui, senyor meu: el Mithat Paixà no era tan estimat pel que vostè anomena «la gent», si em permet la correcció.

–Però al contrari que el Mithat Paixà, el Bonkowski Paixà feia molts anys que estava al servei del seu oncle. El sultà l’apreciava molt, i no representava cap mena d’amenaça per a ell.

–El Bonkowski Paixà, en pau descansi, era un expert en verins. En aquest sentit, sí que representava una amenaça. Parlant amb vostè vam recordar com fa vint anys li havia presentat al meu oncle un informe sobre verins que no deixen rastre i les plantes verinoses del jardí del palau de Yıldız. És possible que un informador s’inventés una acusació sense fonament com ara: «el Bonkowski Paixà té planejat enverinar Sa Majestat». De vegades, al meu oncle li arriben informes incriminatoris exagerats, i de sobte es deixa emportar per la paranoia i ho atura tot. Per exemple, just quan s’estan a punt d’acabar grans obres estatals a les quals s’han dedicat grans esforços i invertit grans quantitats de diners durant anys, abans que siguin inaugurades amb cerimònies grandiloqüents, les abandona i se n’oblida.

–És a dir, que no té cap prova que el seu oncle enviés el Bonkowski Paixà a Minguer per fer-lo matar, sinó que simplement és la seva intuïció.

–Quants dies fa que estem discutint aquí tancats… – va dir la Pakize Sultan, sospirant amb paciència–. L’única explicació raonable que hem trobat és aquesta: per algun motiu que desconeixem, el meu oncle va decidir desempallegar-se del Bonkowski Paixà, fins al punt de voler fer-lo desaparèixer de la faç de la terra. Per dur a terme aquest assassinat, els funcionaris del Mabeyn van arribar a la conclusió que el millor seria que se n’encarregués el farmacèutic Nikiforo. Algunes persones del Mabeyn, potser el mateix Tahsin Paixà, sabien que el Nikiforo i el Bonkowski eren vells amics; recordaven que havien plantat cara als herboristes amb la Societat de Farmacèutics, i que el sultà els havia entregat una concessió. O com a mínim recordaven que l’assumpte de la concessió havia avergonyit el Nikiforo davant del Bonkowski i esguerrat la seva amistat, i van mencionar tot això al sultà. La tasca principal d’aquests funcionaris del Mabeyn és recordar al meu oncle quins són els temors i els punts febles de tots els seus vassalls. En el dossier entregat pel Sami Paixà hem pogut llegir els telègrafs que va rebre el Bonkowsi Paixà des d’Istanbul i Esmirna, i també els telègrafs encriptats que va enviar el Mabeyn al Nikiforo. Després que es proclamés la Revolució, el Nikiforo va intentar apropar-se al comandant amb excuses com el lèxic minguerès, els noms d’herbes, plantes i medicines, perquè també el volia incloure dins de l’àrea d’interès d’Abdülhamit.

–No em resulta del tot convincent… però aquesta és l’opinió del Mazhar Efendi.

–Si és que tot el que apareix en aquest dossier és l’opinió del Mazhar Efendi…

Certament marit i muller havien quedat impressionats per la meticulositat del Mazhar Efendi a l’hora de documentar-ho tot –com havia redactat amb una finíssima cal·ligrafia i classificat totes les fitxes dels casos, relacionant-les unes amb altres, trobant vincles sòlids, i teixint-ho tot plegat amb la precisió d’un encaix–. El Mazhar Efendi també havia escrit informes extremadament seriosos sobre assumptes que no tenien res a veure amb els assassinats, sinó sobre diversos aspectes del nou estat minguerès. Per què havien sigut inclosos en aquest dossier?

Abans de llegir aquests documents, el Damat Doctor Nuri i la Pakize Sultan ni tan sols s’havien plantejat una qüestió que el Mazhar Efendi havia investigat molt i deixat per escrit curosament. Durant el Cop de l’Oficina de Telègrafs, per què el major Kâmil, que més endavant seria el comandant de l’estat minguerès, havia ordenat al Hamdi Baba que disparés contra el rellotge de la marca Theta que penjava de la paret de l’oficina? Tenia algun significat que la marca del rellotge fos Theta? Havia disparat perquè Theta (ϴ) era una lletra grega? O potser dins la seva ment havia relacionat el terme «Theta» amb alguna informació important? En un altre document també s’havien analitzat les conductes del major quan anava a l’oficina de correus a entregar les cartes de la Pakize Sultan –especialment l’interès que semblava demostrar pel rellotge de la marca Theta i els diversos anuncis i postals de la paret.

Mentre la parella s’endinsava en els continguts del dossier i discutia aquests temes, a la ciutat s’estaven morint aproximadament quaranta persones al dia. Aquests foren, sens dubte, els dies més terribles i dolorosos de la història de l’illa i la nació mingueresa. Ja ningú confiava en absolut en l’autoritat de l’estat, i s’havia perdut l’instint dels ciutadans d’oblidar-se dels seus mals dipositant les seves esperances en la figura d’algun salvador. En assabentar-se de la captura i execució del Sami Paixà, la Pakize Sultan i el Damat Doctor van entendre que la situació havia tocat fons. La imatge del Sami Paixà penjant de la forca va ser l’únic que van poder visualitzar durant uns dies, durant els quals van ser incapaços de somriure i a penes parlaven entre ells, sumits en la desesperació més profunda –tampoc menjaven pràcticament res–. Si més no, el Damat Doctor sentia molta curiositat pel que estava passant a la ciutat, tenia ganes de veure quina era la situació després de la suspensió de la quarantena. L’endimoniat corb del mal averany va tornar a passar per la finestra dos dies després com si volgués anunciar la notícia que el Nimetullah Efendi del barret cònic de feltre havia penjat el farmacèutic Nikiforo, una notícia que va aguditzar el terror que sentien.

–Jo vull tornar a Istanbul immediatament, i m’és igual quin sigui el preu que hàgim de pagar! –va exclamar la Pakize Sultan al seu marit. Després va plorar una estona abraçant-lo–. N’és conscient, senyor meu, que probablement també ens arribarà el torn a nosaltres?

–Al contrari, després d’aquesta onada de repressió es deuen plantejar amb neguit quina serà la reacció de la resta del món… –va dir el doctor Nuri, convençut de les seves paraules–. No tingui por, no gasti les energies en aquestes aprensions. El que passarà serà just el contrari: després de tot això ens tractaran millor a nosaltres! Perquè tard o d’hora veuran que l’única solució possible és tornar a implementar la quarantena. –El Damat Doctor va mencionar tot això sense pensar-s’ho gaire, com si l’únic que volgués era fer sentir millor la seva esposa.– Vostè no es preocupi, intentaré parlar amb els funcionaris i esbrinar quin és el crim que ha dut el farmacèutic Nikiforo a la forca –va afegir després.

Fullejant el dossier entregat pel difunt governador Sami Paixà, van constatar que la policia secreta de l’illa havia trobat respostes a preguntes que mai no els havien passat pel cap (o que potser sí, però després les havien oblidat): segons informes que havien sigut escrits per al director del servei d’intel·ligència en moments diferents de la pandèmia, la famosa colla de nens turcs i rums que s’havien escapat de casa després de perdre les seves famílies durant el transcurs de l’epidèmia de pesta i que ara vivien a les muntanyes –on subsistien recol·lectant fruites, menjant herbes, pescant peixos en els rierols– no era una llegenda, sinó una realitat. Però es desconeixia on es refugiaven, en quina cova s’aixoplugaven o quins eren els terrenys abandonats que ocupaven.

L’amulet que havia agafat el Bonkowski Paixà del coll del cadàver del pare de la Zeynep, el guardià de la presó Bayram Efendi, havia aparegut en una casa del barri dels Alts Turunçlar on vivia un solter que havia acollit uns homes del Ramiz i on les autoritats havien dut a terme una batuda. Aquesta era una prova irrefutable que hauria dut a la soga els assassins de l’inspector en cap de salut. (Sabem també que durant el govern del xeic Hamdullah els integrants d’aquesta banda foren posats en llibertat, o en tot cas es va permetre que s’escapessin impunes.)

En el dossier s’arribava a la conclusió que el farmacèutic Nikiforo feia anys que exercia d’informant per a Abdülhamit. Al Nikiforo se l’acusava d’haver rebut una clau de desencriptació igual que la que el sultà havia entregat al director del servei d’intel·ligència; és a dir, l’acusaven d’haver rebut ordres directes dels secretaris del sultà. Això potser era quelcom lloable en els temps d’Abdülhamit. Però després de l’arribada de la Revolució i la Llibertat, si bé no era necessàriament quelcom del qual avergonyir-se, sí que havia passat a ser un detall que podia utilitzar-se en contra de la seva persona. D’altra banda, marit i muller arribaren a la conclusió següent: si bé el Nikiforo no li havia entregat el verí al mosso de la cuina, sí que li havia «ensenyat», amagant la seva identitat d’alguna manera, a obtenir mata-rates de diverses tendes i herboristeries. I la Pakize Sultan estava segura que darrere d’aquesta idea hi havia el seu oncle Abdülhamit. (Les coses que va confessar el Nikiforo sota tortura abans de ser executat no les sabem ni ells ni nosaltres.)

El farmacèutic Nikiforo també va ser empresonat amb una excusa insòlita: per insultar la bandera de Minguer, una acusació que va utilitzar-se per agreujar la resta dels seus crims. En realitat, el farmacèutic s’havia alegrat molt d’haver contribuït a l’elaboració de la bandera que el comandant Kâmil havia onejat proclamant la Revolució al món des del balcó de la governació. Després d’encetar-se la Revolució, el Nikiforo va voler exposar en el seu aparador teles publicitàries similars, mostrant-les amb orgull. Al contrari del que asseverarien els informants, no s’estava burlant d’aquesta bandera, sinó que s’hi identificava –creia sincerament en la independència de l’illa i el seu propòsit era celebrar-la–. Tenint en compte que cada dia morien de pesta entre quaranta-cinc i cinquanta persones, tan sols un grapat reduït de rums de l’illa van tenir les forces suficients per pronunciar-se en contra d’aquesta condemna a mort, que consideraven cruel, injusta i sense fonament. Aquests també van tornar a penedir-se per enèsima vegada de no haver escapat de l’illa abans que s’imposés la quarantena. La majoria estaven tan intimidats i exhausts que vivien estrictament atrinxerats rere les seves portes.

Volem aclarir que abans que morís el comandant, el director del servei d’intel·ligència havia resolt correctament la seqüència dels assassinats així com la lògica dels perpetradors, però abans que pogués passar a l’acció i realitzar les detencions necessàries el xeic Hamdullah havia assolit el poder i fou ell qui acabà tancat a la presó. Segons la hipòtesi del Mazhar Efendi, els agitadors antiquarantena i anti Sami Paixà, és a dir, el Ramiz i el seu cercle, havien planejat enverinar amb çöreks el governador de l’illa, el comandant del destacament militar, els doctors de quarantena i altres figures importants quan acudissin tots junts a la guarnició (en un primer moment havien pensat a enverinar el cafè). L’evidència que tenien entre mans no era suficient per demostrar que l’artífex d’aquest pla agosarat era Abdülhamit, una acusació que no seria ni creïble ni acceptable, però sí que havien esbrinat que el sultà enviava de tant en tant telègrafs encriptats al farmacèutic Nikiforo preguntant sobre la disponibilitat de mata-rates a les tendes de l’illa (raó per la qual ell coneixia aquests comerços millor que ningú).

L’acció que va desencadenar aquest curs d’esdeveniments –és a dir, que va desviar la direcció política del país cap a la Independència– fou la decisió impulsiva del Bonkowski Paixà de sortir per la porta posterior de correus sabotejant els plans de tothom sense ser-ne conscient, deixant enrere els guàrdies vestits de paisà i els policies de la governació que l’estaven monitorant, i finalment caient en les urpes dels agitadors enemics dels rums i la quarantena que havien baixat a Arkaz planejant venjar-se del governador. Si realment Abdülhamit volia desfer-se de l’inspector en cap de salut sense deixar rastre, clarament s’havia sortit amb la seva. Ja ni s’havia de preocupar d’organitzar el complot dels çöreks enverinats durant la visita del governador a la guarnició! Però encara que el Bonkwoski Paixà ja estigués mort, aquest acte tan impúdic –l’enverinament agosarat amb çöreks a la guarnició– havia seguit endavant, desembocant també en la mort del doctor Ilias.

Una setmana abans que s’encetés la Revolució de Minguer, el director del servei d’intel·ligència i els magistrats fiscals –en rebre la informació que havien caigut les crostes de les plantes dels peus de l’ajudant de cuina de cara dolça que havia enverinat els çöreks i que per tant les ferides havien sanat completament– havien decidit reprendre les sessions d’interrogació. Aviat el mosso va veure que no podria tornar a aguantar una tortura tan brutal i va decidir confessar tot el que sabia. Va dir que ningú li havia entregat les pólvores de mata-rates que omplien el gran sac que havia utilitzat per condimentar els çöreks: havia anat de tenda en tenda comprant amb els seus propis diners quantitats reduïdes de verí en dies diferents. A quins establiments havia anat, i quants diners s’havia gastat? Tant a les herboristeries fetes a l’antiga com les farmàcies noves –el xaval havia obtingut mata-rates de tot arreu! I si ara se l’emportessin a aquestes tendes, els dependents que li havien venut el verí serien capaços d’identificar-lo a ell? En alguns casos potser sí, en altres potser no, perquè havia comprat verí en quantitats ínfimes en cadascuna d’elles. Probablement els dependents no s’havien fixat en aquest client o aquesta transacció –el més probable era que l’haguessin oblidat immediatament–. La idea d’adquirir el raticida no només d’un únic establiment, sinó de molts, a poquet a poquet, assegurant-se així que fos difícil rastrejar-lo, era certament una idea brillant. Però qui li havia donat aquesta idea?

–Vostè creu que aquest ajudant de cuina tan jovenet llegeix les aventures de Sherlock Holmes, o novel·les franceses?

–Qui li va donar aquesta idea devia ser una altra persona de l’illa que sí que llegeix aquests llibres. Per exemple, és perfectament possible que el farmacèutic Nikiforo conegui aquest tipus de literatura.

–El primer que llegeix aquests llibres a Istanbul, és a dir en tots els territoris de l’imperi, és el meu oncle! –va declarar la Pakize Sultan fermament, fent gala d’un insòlit orgull otomà, com si volgués donar el tema per tancat.

En veure que l’ajudant de cuina no cantava, els interrogadors van decidir tornar a torturar-lo amb la falanga i arrencar-li de la boca qui li havia manat comprar el verí. Però just llavors es va produir la proclamació de la Llibertat i l’assalt a la seu de la governació, i els funcionaris i investigadors van haver de bolcar-se de ple en el cas del Ramiz i els seus homes, i després en l’assassí del Mecid, que havia intentat matar el comandant. Aquest atemptat, que va desembocar en la mort del Mecid, va donar al Sami Paixà el coratge per penjar el Ramiz, i els funcionaris i torturadors van interrogar sense misericòrdia el xaval que havia disparat contra el comandant. Però aquest no va confessar res fins a quedar-se pràcticament invàlid; tan sols van poder esbrinar, potser no amb la promptitud desitjada, que era del poble de Nebiler, el fill d’una de les víctimes del Motí del Vaixell dels Hajis que feia temps que acumulava una ira aparentment il·limitada de cara a la quarantena i els cristians.

L’estat de desordre caracteritzat per una absència d’autoritat governamental, sovint anomenat «l’anarquia de la pesta», s’havia inflamat fins a extrems insospitats. La xifra de morts havia crescut tant que els carros de morts –que s’havien pràcticament quadruplicat– no donaven l’abast i, incapaços de concloure la feina durant la nit, encara seguien amb la labor de recollida després de la pregària matinal. Especialment al capvespre, els patis de tots els tekkes –començant pels de Halifiye, Rifai i Kadiri– s’omplien de cadàvers disposats en fila com els que hi havia al pati de la presó del castell.

70

Quan els arribava la fressa generada per les rodes dels carros de morts que circulaven per la ciutat a la nit i les xerradisses dels conductors, farcides de paraulotes (a vegades en minguerès), la Pakize Sultan i el doctor Nuri se sentien, com moltes persones que residien a Arkaz, al final d’un funest carreró sense sortida, i s’abraçaven amb por al llit. (Dos dies abans havien vingut a recollir un cadàver a l’edifici del govern.) Després de les execucions del Sami Paixà i el farmacèutic Nikiforo, morir per raons polítiques semblava més probable que morir a causa de la pesta.

El divendres 16 d’agost de 1901, un dia ventós i plujós, van morir un total cinquanta persones. Van trucar a la porta de l’habitació mentre la Pakize Sultan escrivia una carta a la seva germana, i es va pensar que devia ser el conserge o la criada que els havia assignat la nova administració, i en veure que el seu marit anava a obrir ni es va aixecar de l’escriptori. Però es va acostar a la porta en sentir uns xiuxiuejos de conversa.

–M’han cridat a declarar! –va dir el doctor Nuri, com si s’avergonyís de la notícia–. Sembla que hauré d’anar a fer les meves declaracions al fiscal del pis de sota.

Va mencionar que hi havia algunes acusacions en contra dels soldats de quarantena i la forma com s’havien comportat; en particular, que haguessin extorsionat els veïns i n’haguessin enviat molts a la zona d’aïllament de manera malintencionada. S’asseverava també que s’havien perpetrat ofenses més serioses com segrestos de noies, confiscacions de propietats, violacions i assassinats, però el Damat Doctor no havia sigut cridat a declarar sobre aquestes qüestions. Un dels soldats havia afirmat que havia rebut l’ordre directa del Damat Doctor de buidar una casa. Desgraciadament, semblava que havia d’anar a defensar-se no com a doctor de quarantena, sinó com a simpatitzant de Minguer.

–Vagi a fer les seves declaracions, naturalment, però no digui res que pogués sulfurar aquests bandits. És evident que no els costaria res fer-li mal. Però li demano amb el cor a la mà que no em tingui esperant aquí amoïnada perquè els vol impartir un sermó redundant sobre la medicina moderna… A aquesta gent no els interessa gens res d’això, ni ho volen saber. Sap perfectament que si triga massa a tornar em convertiré en la dona més desvalguda del món.

–Senyora meva, això ni tan sols m’ho puc imaginar, que jo pogués fer-la sentir desvalguda! –va dir el doctor Nuri. Cada cop admirava més la intel·ligència de la seva dona, la manera sensata com avaluava els esdeveniments, i la seva afició a escriure cartes a la seva germana–. No em demoraré gens ni mica!

Però el doctor Nuri no va tornar a l’habitació aquell dia. En fer-se fosc, la Pakize Sultan es va asseure a l’escriptori, però no va ser capaç d’escriure res. Una fletxa enverinada li travessava el cor i els pulmons, una mescla de curiositat, por i dolor –li costava respirar–. Escoltava detingudament cadascuna de les passes i veus que ressonaven per l’interior de l’edifici de govern, fins i tot les crepitacions més insignificants, però per la raó que fos no apareixia el soroll que tant coneixia de les sabates del seu marit. Una mica després que s’hagués post el sol va començar a vessar llàgrimes sobre el paper que tenia davant.

Havent-se deixat arrossegar per un estrany convenciment que si s’aixecava de l’escriptori abans que arribés el seu marit aquest no tornaria mai més, la Pakize Sultan va romandre asseguda a la cadira sense fer res fins a mitjanit.

En cert moment es va quedar adormida sobre la taula, però estava clar que no seria capaç de relaxar-se fins que no tingués davant seu el doctor Nuri sa i estalvi. Abans de la pregària matinal de l’endemà, un dia en el qual s’havien dut a terme altres execucions, va obrir la porta de l’habitació de convidats i va mirar a l’exterior. Fora hi havia, com sempre, un dels soldats de Damasc que no parlaven turc. S’havia quedat endormiscat reclinant la cadira contra la paret; de sobte, va obrir els ulls i, amb una expressió de sorpresa a la cara, va apuntar la Pakize Sultan amb el fusell. Ella va recular i va tancar la porta ràpidament. Va tornar a asseure’s a l’escriptori i va romandre allà com si s’hagués quedat congelada fins que es va fer de dia a l’exterior.

Finalment va aconseguir estirar-se al llit, després d’haver-se convençut que no hi havia cap cadafal muntat a la plaça, que si n’hi hagués, el corb del mal averany l’hauria vingut a visitar a la finestra.

L’endemà va experimentar una barreja de dolors, plors, cabotades, malsons i espera. Veia freqüentment el doctor Nuri en els somnis –ja fos dormint sobre la taula o en el llit– . En un dels somnis el veia partint cap a la Xina assegut a la proa de l’Aziziye, mentre ella esperava acompanyada del seu pare la tornada del seu marit a Istanbul.

Van anar passant els dies, farcits de llàgrimes, insomni i malsons, però el seu marit no tornava. Durant aquest temps la Pakize Sultan en repetides ocasions va obrir la porta i va exigir que la deixessin anar a l’antic despatx del Sami Paixà. S’adreçava als guardians deixant anar uns xiscles i uns crits que se sentien per tot l’edifici de govern. Gràcies a Déu no hi havia ni rastre del corb del mal averany.

En el cinquè dia després de la partida del doctor Nuri va venir a la porta un escrivà per anunciar que la convocaven una hora després al despatx del primer ministre. La Pakize Sultan va calmar-se una mica, pensant que això significava que el seu marit seguia viu. Tenint en compte que la gent amb qui s’entrevistaria havien assolit el poder fent ús de la religió, va vestir-se amb la roba més modesta possible: un mocador que tapava la totalitat del coll i la mandíbula, i un altre que li cobria el cap.

El conserge i la criada que li duien cada dia una mica de pa, nous, peix sec i figues seques també l’acompanyaren, convertint-se en una mena de «seguici». El despatx de l’actual primer ministre, que estava al mateix pis que l’habitació de convidats, era l’antic despatx del Sami Paixà. Abans que pogués prendre’s un segon per lamentar la mort de l’exgovernador, el primer ministre Nimetullah, que seia en la cadira de l’escriptori del governador, es va posar dempeus i vamostrar-li una gran butaca que estava en un racó, però la Pakize Sultan no s’hi va asseure. Es va quedar dreta allunyada d’ell, observant-lo amb condescendència. A una banda de l’habitació també hi havia dos escrivans joves.

El primer ministre va expressar a la Pakize Sultan que en aquell moment era la convidada més honorable i noble de l’estat de Minguer, i que l’illa sencera s’enorgullia del fet històric que la primera visita de la filla d’un sultà fora d’Istanbul hagués sigut a Minguer. Els mingueresos l’apreciaven «en especial» perquè el seu pare, l’Excel·lentíssim exsultà Murat V, havia sigut destituït injustament víctima de la tirania del despòtic Abdülhamit. Però desgraciadament l’opinió dels illencs sobre el seu marit era molt menys positiva: el tirànic sultà l’havia separada del seu pare per casar-la, igual que les seves germanes, amb un funcionari que li era extremadament lleial i exercia d’informant. És per això que havia infiltrat el Damat Doctor a l’illa amb l’excusa de la quarantena: el seu objectiu era, però, exacerbar l’animadversió entre el poble i els soldats.

Per un moment, la Pakize Sultan va tremolar.

El primer ministre va deixar entreveure que era possible una solució: l’estat de Minguer, en aquells dies desemparats i difícils, l’últim que volia era plantar cara a Abdülhamit. Avui dia no només el govern, sinó tothom que estimava l’illa, havia estat rumiant sobre una solució que pogués resoldre finament totes les tensions, i que a més generés un interès internacional en l’illa: potser així podrien obtenir la protecció d’alguna de les potències occidentals. Si l’Excel·lentíssima Pakize Sultan acceptés la proposta següent, ajudaria a la nació mingueresa en els seus temps més escabrosos.

–Per aquesta illa ho faria tot… Si la contribució que s’espera de mi es troba dins de les meves possibilitats, per descomptat no en dubtaria ni un segon.

–La seva vida escortada en l’habitació de convidats seguirà igual que abans. Si vol pot escriure cartes tot el dia. Fins i tot, si així ho desitja, el seu marit, l’Excel·lentíssim Damat, tornarà immediatament a la vostra cambra després que s’hagi conclòs amb èxit el nostre pla.

El Nimetullah Efendi li va explicar la solució que havien pensat: quan li semblés adequat a la Pakize Sultan, es casaria sobre paper amb l’Excel·lentíssim xeic Efendi i es farien una foto conjunta. El propòsit d’això era convertir la filla de l’anterior sultà otomà i califa de l’Islam en la nora del nou estat de Minguer, i anunciar-ho al món. Casar-se amb l’Excel·lentíssim xeic, en funció de president del país, ajudaria a fer que es donés a conèixer el nou estat de Minguer, pensant també en l’Islam, el califat i els altres musulmans del planeta que es reunien en massa al Hijaz. Naturalment després d’aquest acte simbòlic el xeic Hamdullah no tenia cap expectativa de consumació pròpia d’un matrimoni autèntic. Al contrari, la intenció del xeic era fer tornar el doctor Nuri a l’habitació de convidats, al costat de la seva muller, al més aviat possible.

–I quina és l’opinió del doctor Nuri?

Encara que fos només sobre el paper, per dur a terme la cerimònia de matrimoni amb l’Excel·lentíssim xeic era necessari que la Pakize Sultan es divorciés del doctor Nuri. Això podia dur-se a terme de dues maneres: el Damat Doctor podria aconseguir-ho simplement pronunciant tres vegades «em divorcio!», o bé la Pakize Sultan podia sol·licitar un divorci als tribunals de Minguer si el seu marit era condemnat a més de quatre anys de presó.

–És la primera notícia que rebo que el doctor Nuri és presoner de vostès.

–Està empresonat, però serà perdonat immediatament per l’Excel·lentíssim xeic, i també l’honorarem amb una condecoració estatal mingueresa de primera categoria.

–Em serà molt difícil prendre una decisió al respecte si no m’arriba a les mans una carta del doctor Nuri on expressi la seva opinió sobre aquest tema.

En la carta que li va arribar aquell mateix dia el doctor Nuri li escrivia que es trobava relativament bé a la masmorra del castell (demanava roba interior neta, mitjons de llana i dues camises), que el millor seria que aquesta important decisió la prengués la Pakize Sultan pel seu compte sense veure’s influïda pel seu marit. A la Pakize Sultan li va plaure aquesta resposta: tot i estar lluitant per la seva vida, el seu marit no la pressionava a fer res.

Però no era cert que el seu marit estigués tranquil i segur en la masmorra. Com que la pesta s’havia propagat per tots els racons del castell era imperiós treure’l d’allà, i la Pakize Sultan no va poder negociar en detall les condicions de la cerimònia i les fotografies.

–Qui serà el custodi del meu casament? –és tot el que va poder dir–. Vull dir «sí, vull» jo mateixa!

La Pakize Sultan també va voler escollir el vestit de núvia que duria. El xeic Hamdullah i companyia volien que dugués el mateix vestit blanc de la seva boda en el palau de Yıldız cinc mesos abans a Istanbul, en la qual havia participat Abdülhamit, però ella va insistir a dur el vestit tradicional de color vermell típic de Minguer que havia vist en el casament del major i la Zeynep, i va obligar els altres a acceptar aquesta condició.

El dijous 22 d’agost, mitja hora després que s’hagués conclòs la pregària del migdia, el landó blindat que transportava el xeic Hamdullah Efendi, cap d’estat de Minguer, va arribar a la nova plaça de Minguer. El primer ministre Nimetullah havia desplegat guàrdies al llarg del carrer, des del tekke dels Halifiye fins a l’edifici de govern, i a l’interior també hi havia molts escortes. S’havien instal·lat rateres contra les parets, sota les escales i en les cantonades dels passadissos.

En rebre la notícia que el xeic havia arribat, la Pakize Sultan, que esperava preparada amb el vestit de núvia roig ja posat i el cap ben tapat, va sortir de la seva habitació. La criada que l’havia ajudat a posar-se el vestit modest la seguia darrere, també amb robes pulcres.

Segons el Reşit Ekrem Adıgüç, el més entretingut i estimat dels historiadors populars de Minguer, van passar aproximadament nou minuts entre que la Pakize Sultan va baixar al pis inferior i va tornar a l’habitació ja casada, avançant davant els flaixos de les màquines fotogràfiques. La Pakize Sultan tan sols va dedicar una pàgina a descriure aquests nou minuts en una carta que va escriure a la seva germana; no es va prendre seriosament el casament, ni tampoc l’ostentosa cerimònia. Després de saludar educadament amb el cap els testimonis, el xeic i l’imam de la mesquita de Mehmet Paixà el Cec, que va oficiar el casament, durant l’acte va romandre amb els ulls clavats a terra com si fos una nena petita avergonyida, obrint la boca només per pronunciar les paraules estrictament necessàries.

El que va convertir la cerimònia en un acte estrany, ignominiós i injustificable era l’edat del xeic Hamdullah, que amb setanta-dos anys era cinquanta anys més vell que la núvia. I a sobre la Pakize Sultan pensava que ell era un mer oportunista que instrumentalitzava l’Islam de manera perversa per motius polítics (igual que feia el seu oncle a vegades). Sentia un veritable fàstic pel xeic, perquè havia executat el governador Sami Paixà, el farmacèutic Nikiforo i altres personalitats únicament per consolidar el seu propi poder i submergir els illencs en un estat de terror.

Tot i això, va quedar sorpresa en veure l’aspecte del xeic –més vell, desgastat i «avinagrat» del que havia anticipat–. Ell va intentar mirar-la als ulls somrient, però la Pakize Sultan va apartar-li fredament la mirada. Es van posar l’un al costat de l’altra sense acostar-se gaire seguint les indicacions del Vanyas, el fotògraf principal que havia sigut escollit pels organitzadors de la cerimònia, i el fotògraf de Havadis-i Arkata, que s’estava convertint en el diari oficial del nou estat. En les imatges apareixen com una parella de noucasats, fatigada però relativament feliç.

Davant seu hi havia unes tauletes delicades on recolzar les mans. Ni el xeic ni la Pakize Sultan s’apropaven massa entre ells, però a causa de la insistència jovial dels fotògrafs, el xeic Hamdullah es va acostar una mica més a la Pakize Sultan. Quan els fotògrafs van animar-los fins i tot més, el xeic va col·locar momentàniament la seva mà sobre la de la Pakize Sultan, però la va retirar ràpidament. Aquest és un gest que la núvia va trobar molt lleig –un fet que lamentaria en la carta que escriuria a la seva germana Hatice.

71

En els quatre diaris de l’illa (un d’ells el diari «oficial» de l’estat), que van tornar a editar-se únicament amb el pretext del casament, les fotografies van ser publicades en la primera plana. La Pakize Sultan estava tan avergonyida que va ser incapaç de mirar aquelles imatges. Com que un dia després de la cerimònia el seu marit encara no havia sigut posat en llibertat, el primer que va pensar és que li havien fet una mala jugada, i plorava silenciosament de la ira i la frustració que sentia, tancada dins l’habitació. Potser el seu pobre marit no estava al corrent de res. No volia que ningú veiés les seves llàgrimes i tampoc era capaç d’escriure cartes. I el que més l’entristia era imaginar-se què pensaria el seu pare si llegia aquests diaris.

Però l’endemà va alçar-se un sol brillantíssim sota el qual el Damat Doctor Nuri, que realment havia rebut un perdó del xeic, va tornar animadament a l’habitació de convidats. Feia bromes com si no hagués passat res. Van romandre abraçats una llarga estona. La Pakize Sultan va plorar de l’alegria durant uns minuts. El seu marit tenia la cara pàl·lida, s’havia aprimat una mica, però havia aconseguit evitar la pesta que havia penetrat el castell mantenint-se allunyat de tothom en un racó de la seva cel·la.

Marit i muller van tancar els finestrons, van entrar al llit només amb roba interior i camisó i van jeure abraçats. El doctor Nuri va tremolar una estona, un efecte produït per la fatiga i una emoció mixta d’entusiasme, por i felicitat. La Pakize Sultan i el Damat Doctor no van sortir del llit aquell dia i van començar a planejar per primer cop una evasió de l’illa. Com que s’havia suspès la quarantena ja ningú tenia cap necessitat del Damat Doctor. I el més important: potser ja ningú pensava en ells, ni els tenia presents. L’estat s’estava esfondrant, al govern només hi quedaven el Nimetullah Efendi del barret cònic de feltre i cinc o sis persones més del tekke encara lleials al xeic Hamdullah. Aquest grapat de cinc o sis persones intentaven redreçar laboriosament el vaixell d’un estat el funcionament del qual no coneixien en absolut.

L’endemà la criada no va comparèixer. Les dues petites fogasses de pa i els dos peixets secs col·locats a la safata de davant de la porta ja no els omplien; sentien que s’apropaven a la inanició. Quan un funcionari va acudir a la porta després del migdia per informar que el primer ministre esperava el doctor Nuri, els va alegrar pensar en la possibilitat que potser les coses canviaven cap a millor. El fet que la Pakize Sultan hagués tornat a escriure cartes potser indicava el retorn a un cert optimisme. Volia explicar a la seva germana el que havia viscut el seu marit a la masmorra abans d’oblidar-ho.

El doctor Nuri, que va tornar en menys de mitja hora, va anunciar-li que el xeic Hamdullah havia contret la pesta i que l’havia d’anar a visitar.

–Li ha sortit un bubó? –va preguntar la Pakize Sultan, i l’expressió facial del seu marit va indicar-li que així era–. No hi vagi, segur que és un cas insalvable. També el contagiarà a vostè!

–Em resulta intolerable que per culpa de la idiotesa d’aquesta gent hagin mort i sofert tantes persones en va.

–Per favor, li ho suplico, no surti al carrer. Que es mori, aquell xeic tirànic i gamarús, que es caragoli de dolor en les urpes de la pesta, ell s’ho ha buscat.

–No digui aquestes coses, perquè el més probable és que acabi passant i després li sabrà greu. Jo com a doctor he fet un jurament hipocràtic, i tinc l’obligació ètica d’anar allà on em necessiten.

–Ell és qui va penjar el governador paixà. Ell és qui va penjar el farmacèutic Nikiforo.

–El Sami Paixà també va penjar el seu germà Ramiz! – va dir el doctor Nuri, i va sortir de l’habitació.

Va anar caminant fins al tekke dels Halifiye acompanyat de dos escortes, però quan era a l’avinguda de Hamidiye, el nom de la qual encara no s’havia canviat, va veure que no hi havia cap necessitat de protecció: al carrer principal d’Arkaz, que fins i tot en el pitjor dia de l’epidèmia hi havien transitat una dotzena de persones, no hi havia absolutament ningú, a pesar de l’absència de prohibicions. No quedava cap policia davant de l’oficina de correus, i en els esglaons que baixaven a la porta inferior de l’escola secundària rum va veure cadàvers. Que aquesta zona estigués tan buida podria ser a causa de les execucions. Passant pel pont de Hamidiye, es va aturar per observar la ciutat recolzant-se sobre la barana. Tots els hotels de l’illa, l’Splendid, el Majestic i el Levant, estaven tancats. No es veia ni un sol carro pels carrers, i com que no hi havia cap embarcació movent-se per la badia, el mar semblava de vidre. El Doctor havia sentit de la boca del nou alcaid de la presó que el barber Panayot i tota la seva família havien mort en qüestió de tres dies. Ho va recordar en veure el seu local tancat i barrat. Observant la Baixada de l’Ase Bramant des del principi cap a dalt, va albirar un seguici funerari de nou o deu persones que pujaven turó amunt feixugament.

–Excel·lentíssim Damat Paixà! –va dir una dona vella d’aspecte fràgil, pell pàl·lida i cabells blancs asseguda en una cantonada amb un turc de marcat accent rum, però fluid–. Què en pensa la filla del sultà, de tot això?

–La filla del sultà escriu cartes a la seva germana…

–Que escrigui, la noia, que escrigui, estimada meva! – va dir la dona amb el seu turc excel·lent–. Que li expliqui al món sencer la nostra desgràcia. Jo soc d’Istanbul! – va cridar des de darrere en veure que el doctor Nuri seguia caminant.

Fins i tot en els punts que solien ser els més transitats de la ciutat hi havia la sensació de tristesa pròpia dels pobles que han quedat deserts a finals d’estiu i en temporades de collita. En veure que passava per davant el doctor Nuri, els gats, que havien interioritzat aquesta sensació abans que ningú, acudien corrents a les portes dels patis a miolar. Dos gossos abandonats, un mascle i l’altre femella, el van seguir una estona, però van quedar enrere de seguida, perduts en la vegetació intensa del pati de la gran casa adjacent al forn de galetes del Zofiri.

Apropant-se a la mesquita de Mehmet Paixà el Cec, el doctor Nuri va tenir la sensació que totes les persones estaven acumulades en aquest punt de la ciutat. No s’autoritzava l’enterrament dels cadàvers musulmans que no havien sigut rentats en aquesta mesquita i sense mostrar un paper firmat i segellat que demostrés la neteja, tal com indicaven les normes islàmiques. Aquells que tenien por de contraure la malaltia entre la gentada del pati de la mesquita, dins la cambra de ghusl i en altres racons atapeïts de la mesquita o bé deixaven tirats els seus cadàvers en alguna part de la ciutat o en mig del carrer a la nit perquè els recollís el carro fúnebre, o bé els enterraven clandestinament ells mateixos en alguna banda.

L’increment de la xifra de morts havia obligat els musulmans més conservadors i imprudents a no sortir de casa quan no era estrictament necessari, a evitar les multituds, i a obeir algunes regles de quarantena per voluntat pròpia. Potser encara hi havia alguns vells que seguien anant a la mesquita cinc vegades al dia, però l’assistència a les pregàries de divendres s’havia reduït a més de la meitat de l’habitual. Les polítiques antiquarantena que havia proposat el govern havien duplicat o triplicat el desastre humà durant les darreres dues setmanes, i a hores d’ara fins i tot els seguidors del xeic Hamdullah havien començat a qüestionar la seva posició.

El pati posterior de l’hospital de Hamidye estava farcit de matalassos, que arribaven fins als murs (entre els llits hi havia quatre o cinc metres de distància). A l’altra banda del mur hi havia el pati posterior del tekke dels Rifai; era igual de ple. En alguns llocs els malalts jeien espatarrats sobre llençols, catifes i estores perquè ja no quedaven matalassos o somiers. Caminant pel carrer dels tekkes, el doctor Nuri va veure que aquest panorama dantesc s’estenia sense fi. Els que més creien en el xeic Hamdullah, els qui més hi confiaven, eren els que havien sofert més dolor, els que ho havien pagat més car.

Quan s’acostava al tekke dels Halifiye, es va obrir la finestra d’un segon pis.

–Senyor doctor, doctor de quarantena, ho has vist, no? Has vist el que has fet, estàs content amb el resultat? – va exclamar un home de front estret.

Estava criticant el concepte bàsic de la quarantena, o bé la seva implementació fallida a Minguer? Al doctor Nuri no li va quedar clar. El detractor del front estret es va adonar dels escortes que anaven rere seu.

–Els doctors com tu ja no podeu entrar en aquests carrers sense escortes, sense goril·les! –va dir com si li estigués escopint.

Però va passar just el contrari: a l’entrada del tekke dels Halifiye els dos dervixos joves que esperaven el doctor Nuri el van rebre amb gestos de respecte exagerats. Si en la seva primera visita dos mesos abans aquest lloc tranquil li havia semblat una mena de cel, ara havia esdevingut un infern: en el tekke tot estava sumit en un desordre absolut. Davant dels edificis, cel·les i dormitoris hi havia cadàvers que poc després serien carregats al carro de morts i duts a la cambra de ghusl. El doctor Nuri caminava mirant cap endavant com si s’avergonyís de presenciar el gran dolor que s’estava vivint al seu voltant, però no va poder evitar adonar-se que el pati sencer, com el dels altres tekkes (i potser de manera fins i tot més dramàtica), era ple a vessar de malalts espatarrats.

Es va obrir la porta d’un petit edifici proper al mur del pati i el doctor Nuri va veure el xeic Hamdullah estirat sobre un matalàs, aparentment mig desmaiat. Va comprendre immediatament que la situació del xeic era greu, i que no se’n sortiria.

Va seccionar el bubó de grans dimensions i crosta ben endurida que li havia sortit al coll i va vessar el pus de dins. Ni tan sols li va quedar clar si el xeic, que en la seva primera visita havia parlat amb gran agudesa fent comentaris i recorrent a dobles sentits, era conscient de la seva presència. En la primera visita havia tingut la sensació que tothom l’observava, que tenia a sobre els ulls de tot el tekke. Ara, en canvi, tot i que la persona que estava tractant tingués el títol de «cap d’estat», semblava que ningú s’interessava per ocupar-se’n. Hi havia deixebles que passaven pel davant, corrien i s’aturaven a mirar; és a dir, hi havia cert moviment, al tekke, però la sensació general era que l’anterior sentiment de col·lectivitat espiritual havia desaparegut –tothom anava a la seva, i es preocupava únicament dels seus problemes.

Per un moment, va semblar com si el xeic Hamdullah reconegués el Damat Doctor.

–Mantindré la meva promesa… amb el seu permís, li recitaré a vostè els versos del meu poemari Alba –va dir.

Tot seguit, patint una crisi de tos i suors, va començar a tremolar, fins i tot a patir fortes convulsions. El doctor Nuri va fer un pas enrere per protegir-se del microbi. Després de reposar uns instants, el xeic va començar a recitar no els versos d’Alba, sinó els de la sura d’Al-Qiyama (‘La Resurrecció’), que aquells dies tothom repetia constantment, i en acabar es va tornar a desmaiar.

Per tornar a l’edifici de govern havien enviat al doctor Nuri el landó blindat. Mentre observava per la finestra del carro el panorama llòbrec del castell sota núvols del color del plom, el seu cap estava ocupat rumiant com s’escaparia d’aquella illa amb la seva dona. En arribar a l’edifici del govern, va passar pel despatx del Nimetullah Efendi, que per alguna raó no l’havia acompanyat a visitar-lo, i li va dir amb total honestedat que el xeic era un cas perdut. El primer ministre Nimetullah Efendi va obrir les mans i va recitar ràpidament una oració.

L’endemà la Pakize Sultan i el seu marit no van sortir en cap moment de l’habitació. L’única cosa en la qual podien pensar era a pujar al landó blindat amb alguna excusa i escapar al nord de l’illa. Potser podrien romandre amagats en algun cau durant un temps esperant que els contrabandistes trobessin el moment ideal per dur-los a Creta.

72

El matí del dilluns 26 d’agost, després de delirar intensament sumit en febres i patir interminables mals de cap, el xeic Hamdullah es va quedar adormit. Dit d’altra manera, el dolor i la fatiga eren tals que es va desmaiar. Els líders d’altres tekkes i els deixebles que esperaven plorant davant seu sense gens de por de contreure la malaltia, aferrant-se al seu costum d’interpretar positivament els fets, pensaven que el xeic simplement descansava. I just pels volts de la pregària del migdia, el xeic es va despertar sentint-se refrescat i recompost. Era com si hagués ressuscitat, i va parlar animadament amb la gent que l’envoltava, deixant anar comentaris enginyosos i fins i tot recitant alguns versos que recordava. Va mostrar als deixebles esfereïts el bubó de pesta del seu coll, el pus del qual havia sigut vessat, fent broma de la nova crosta que s’havia format després del seccionament, i va interessar-se per saber si els vaixells que encerclaven l’illa encara seguien allà.

Però aviat va tornar a sumir-se en el dolor i les convulsions, i va morir de seguida. Quan el vell doctor rum Tasos, un amic del tekke, va declarar que el xeic havia mort i va començar a netejar-se meticulosament les mans amb llisol, els de l’habitació van arrencar a plorar. Tres anys abans el xeic Hamdullah havia escollit el seu successor i havia convençut a tothom que aquesta era la millor opció: qui passaria a dirigir el tekke després de la seva mort seria el seu estimat regent del barret cònic de feltre, en qui sempre havia confiat i que havia designat com a primer ministre.

La Pakize Sultan i el seu marit van assabentar-se de la mort del xeic Hamdullah a través del doctor Nikos, que els va venir a visitar aquell migdia. El ministre de Salut es comportava com si sabés més coses de les que estava explicant, i potser per no desvelar-les es va afanyar de seguida a marxar de l’habitació. Al cap d’una estona, un escrivà va acudir a la porta per informar-los que el primer ministre Nimetullah sol·licitava comparèixer a l’habitació perquè volia veure’ls.

Marit i muller es van mirar preguntant-se què devia estar tramant. El més apropiat era, evidentment, que el primer ministre els rebés al seu despatx, en comptes de venir ell a l’habitació, així que van decidir presentar-s’hi. La Pakize Sultan es va vestir cobrint-se totalment el cap. En entrar al despatx, tots dos van palpar l’odi que sentien per aquell home, que tenia les mans tacades amb la sang del governador Sami Paixà.

El primer ministre va percebre-ho, però li fou indiferent. Els va rebre davant l’escriptori amb reverències educades i els va donar la notícia que el xeic havia mort de pesta, sense allargar gaire el tema ni ornamentar les seves paraules. Com que el difunt era també, encara que fos únicament sobre el paper, el marit de la Pakize Sultan, el primer ministre va donar-li el seu condol. Però ho va fer de manera mansueta, sense exagerar. Mantenia en secret aquesta mala notícia, no volien que els diaris de la ciutat, de l’illa i del món se’n fessin ressò, perquè les condicions dels illencs i de la nació eren deplorables. Per a bé o per a mal, l’home que era el cap del país, en el qual tothom confiava, havia mort; la frustració i la buidor que generaria una notícia així, agafaria la gent desprevinguda i obriria pas a l’anarquia i el pànic generalitzat.

Així doncs, abans de revelar la fatídica notícia, els notables de Minguer s’havien reunit per avaluar la situació i dictaminar quina era la millor manera de prosseguir: havien discutit llargament i havien pres decisions importants que poguessin utilitzar-se com a full de ruta. El primer ministre volia comunicar al doctor Nuri i la Pakize Sultan, en nom de la nació mingueresa, quines eren aquestes decisions, i en volia saber l’opinió.

Però primer el Nimetullah Efendi va explicar-los qui eren els «notables de Minguer»: aquesta comissió estava formada pel patriarca de la comunitat rum, el Konstantinos Efendi; el mateix Nimetullah Efendi; l’exdirector del servei d’intel·ligència (que complia la seva condemna a casa); alguns musulmans i rums vells d’important capital econòmic i social; dos periodistes ancians (un d’ells rum); el Nikos Bey i altres doctors, i tres cònsols (encapçalats pel George Bey).

–Tothom està d’acord en una cosa: suspendre la quarantena ha agreujat la gran desgràcia viscuda per la nació mingueresa. –El primer ministre Nimetullah Efendi va començar per la qüestió més important.– Si s’allarga aquesta desgràcia, potser al final acabarem desapareixent tots… I aquells vaixells cuirassats també ens mantindran empresonats aquí fins que morim tots. No quedarà res del que anomenem «nació mingueresa». A manera de solució definitiva, els notables de Minguer desitgen que el doctor Nuri torni a encapçalar la lluita contra la pesta.

El Hamdi Baba reconstituiria la divisió dels soldats de quarantena. Faria falta tornar a implementar la prohibició de sortir al carrer, potser declarar la llei marcial, i aplicar penes més dures. El doctor Nuri coneixia tot això millor que tothom!

–Ara ja és massa tard, hem perdut massa temps! –va exclamar el doctor Nuri–. Vostè mateix s’oposava a la quarantena fins fa un parell de dies.

–En una situació com aquesta, un punt d’inflexió del destí de la nostra nació, en un moment tan calamitós, és ignominiós parlar de nosaltres –va intentar justificar-se el primer ministre Nimetullah Efendi–. Ens avergonyim sincerament dels nostres errors, i és per això que marxarem d’aquí, tornarem al tekke. –Va assenyalar la butaca i la taula on temps enrere s’havia assegut el difunt governador Sami Paixà.– Ara serà vostè qui s’assegui aquí! El nostre primer ministre serà vostè. Vostè és qui prendrà les decisions sobre tot plegat: què s’ha de fer per combatre la pesta, quin serà el destí de la nació mingueresa. Li asseguro que això és el que vol tothom de l’illa: rums, musulmans, doctors, tenders… Segons els nostres càlculs, ahir van morir quaranta-vuit persones.

El Damat Doctor i la Pakize Sultan van comprendre ràpidament què els estava proposant, però van demanar detalls sobre el suggeriment. No s’ho acabaven de creure, i volien tenir clares les condicions inherents a la proposta.

El Nimetullah Efendi deixava la seva «incumbència a la governació» –així anomenava la feina de primer ministre– en funció de servent-representant del xeic. Si acceptava la proposta, el Damat Doctor Nuri s’asseuria al lloc que ell deixaria enrere. Tothom de la comissió desitjava també que la Pakize Sultan, que era coneguda com a «reina» entre la gent, passés a ocupar el despatx simbòlic del cap de l’estat, buidat després de la mort de l’Excel·lentíssim xeic Hamdullah.

–Igual que els notables de Minguer volen que es torni a implementar la quarantena en la seva versió més estricta –va explicar el Nimetullah Efendi–, també han decidit per unanimitat que la Pakize Sultan s’hauria de presentar al món com la reina autèntica de la nostra nació.

Segons el Nimetullah Efendi, l’anunci oficial de la Pakize Sultan com a reina refrescaria positivament l’opinió pública internacional sobre Minguer, i animaria els europeus a voler resoldre rectament el problema polític que representava l’illa. En veure la presència i la determinació de la nova reina, potser Abdülhamit decidiria retirar el cuirassat Mahmudiye, per tal d’evitar que Occident s’aprofités de la situació, i així posaria fi al bloqueig.

Després de vèncer la seva estupefacció inicial, la Pakize Sultan i el seu marit van rebre només respostes positives a totes les preguntes que plantejaven. La mort del xeic també significava que ja no eren convidats forçosos; si així ho preferien, podien marxar de l’illa a bord d’alguna de les embarcacions dels contrabandistes. Des de l’arribada al poder del xeic Hamdulah, tant la «reina» Pakize Sultan com el Damat Doctor havien viscut com a captius durant vint-i-quatre dies. El primer ministre Nimetullah, clissant el rostre dubitatiu de la Pakize Sultan, va voler recalcar la dimensió simbòlica del seu «regnat».

–De fet, si ho desitja, no té per què sortir mai de la seva habitació!– va dir.

–Al contrari, senyor meu, jo m’asseuré a la butaca de reina sense que ningú em tingui empresonada en una habitació, i sortiré als carrers quan vulgui –va ser la resposta inoblidable de la Pakize Sultan.

–I jo també ocuparé aquest despatx amb honra! –va dir el doctor Nuri.

El dervix del barret cònic de feltre no havia modificat res d’aquella cambra on fins feia vint-i-cinc dies el doctor Nuri havia entrat cada dia per reunir-se amb el difunt Sami Paixà. Tot i això, l’antic despatx del governador li semblava un lloc completament diferent.

El Nimetullah Efendi va ordenar que duguessin una sèrie de sobres i caixes: va entregar al doctor Nuri diversos segells oficials i alguns jocs de claus penjant d’anelles platejades i daurades, que l’exgovernador otomà Sami Paixà havia fet confeccionar amb gran entusiasme quan havia sigut nomenat primer ministre del país. Finalment, el primer ministre sortint va anar enumerant, amb la seriositat d’un buròcrata otomà, els problemes més significatius als quals s’enfrontava el nou estat de Minguer, començant per la pèrdua de la majoria de funcionaris, una situació preocupant. Al nostre parer, el document titllat «alimentació i aprovisionament d’Arkaz», on s’explicava el llindar de la fam al qual s’estaven aproximant perillosament, contenia la qüestió més urgent i esgarrifant de totes. Però més que d’aquests assumptes, l’antic primer ministre i el nou van parlar del funeral del xeic Hamdullah, la situació del tekke dels Halifiye i el futur del tarikat, així com els emblemes de la nova reina.

Anticipant que tothom es preguntaria el perquè de la seva decisió d’abandonar «sobtadament» el càrrec tan honorable de primer ministre de Minguer, en un punt de la trobada el Nimetullah Efendi va relatar un somni que havia tingut una setmana abans. En realitat estava explicant aquest somni per donar a entendre que estava cedint el poder per voluntat pròpia. Si més no, considerem inviable la possibilitat que el Nimetullah Efendi romangués al poder, tenint en compte el clar fracàs de la seva administració i la situació catastròfica de l’illa. Havia accedit al despatx del primer ministre per tal de posar fi a la quarantena. Però finalment havia comprès que l’única solució possible era tornar a implementar-la.

En aquest acte d’investidura, que es va allargar tan sols deu minuts, el nou primer ministre doctor Nuri va acceptar que l’exprimer ministre Nimetullah Efendi rebés suport econòmic de l’estat per garantir la preservació del tekke i tarikat dels Halifiye, però va rebutjar de manera categòrica la petició de dur a terme la pregària funerària del xeic Hamdullah a la mesquita de Mehmet Paixà el Cec com si fos una gran cerimònia estatal.

73

Just després que l’exprimer ministre abandonés el seu despatx, el Damat Doctor Nuri va ordenar que es preparés el landó blindat i el carro d’escortes que el seguia. Durant les setmanes que marit i muller havien viscut presoners tancats dins l’habitació de convidats havien rebut poquíssima informació sobre el que passava a la ciutat; tan sols els arribaven comentaris esporàdics i fragmentats. Havia arribat el moment de veure-ho tot amb els seus propis ulls.

Seguint les instruccions del nou primer ministre, al costat del qual seia la seva dona, el carreter Zekeriya primer va conduir el landó en direcció al barri de Hrisopolitissa. A la banda dreta del carro els va cridar l’atenció una acumulació de persones que jeien a terra sobre estores i llençols com si esperessin alguna cosa. S’havien assegut sota els pins i les palmeres d’una zona rocosa que pujava inclinada cap a la part posterior del parc que havia fet construir el difunt Sami Paixà. També van albirar gent similar en una cantonada del pendent polsegós color coure que baixava fins a l’església de Sant Antoni. Duien tots la mateixa tipologia de robes de colors vibrants, especialment blaves i vermelles. El doctor Nuri va suposar que eren camperols que acabaven d’arribar a Arkaz.

Després que se suspengués la quarantena i els illencs tinguessin llibertat de moviment per poder entrar i sortir de la ciutat, diversos vilatans que intentaven guanyar-se la vida pasturant ramats de cabres a les muntanyes del nord havien baixat a Arkaz. N’hi havia que venien per escapar de la pesta que havia fet estralls als seus propis pobles i de l’absència de llei i ordre que s’instaurà després de l’epidèmia, o fugint de la manca de feina i d’aliments. També n’hi havia que venien a vendre nous, formatge, figues seques i mel de pi a preus elevats. Aquestes persones, que uns dies abans havien passat les nits al parc de Llevant, les havia cridat per primer cop a la capital el difunt Sami Paixà quan exercia de primer ministre amb un objectiu que després adoptaria també el Nimetullah Efendi: com que els càrrecs estatals de funcionariat s’estaven buidant a tota velocitat, els volia contractar per treballar en el nou govern, i fins i tot volia col·locar-los sota l’aprenentatge dels mestres artesans d’algunes tendes del Mercat Vell els ajudants dels quals havien escapat o mort. Com que –especialment en els barris cristians– les persones i famílies que eren contractades d’aquesta manera solien trobar a través de coneguts i en un parell de dies un lloc modest per aixoplugar-se, aquests individus que ara dormien als carrers devien ser gent que havia decidit venir a la recerca d’una vida millor i que encara no havien trobat casa.

La Pakize Sultan va veure portes tancades, parets inclinades, arbres verdíssims, superfícies grogues, flors liles i roses. Tot li semblava fascinant: una explosió de vida molt plaent i interessant. Va veure una xemeneia trencada, una dona que s’eixugava els ulls plorosos amb la punta del mocador del cap i un nen que s’escapava de la seva mare corrent per un pati. En aquell moment va decidir que en les cartes descriuria totes aquelles imatges colpidores amb les seves pròpies paraules. Al cap d’una estona, va ataüllar un home que duia roba negra i barret i que caminava sol pel carrer amb una gran decisió; dos gats que dormien mandrosament en un racó, un negre i l’altre de ratlles; un avi barbut i un nen que seien amb les cames creuades recolzats a la paret d’un carrer estret (si no li ho hagués mencionat el seu marit, no hauria entès que eren rodamons), i un vell que dormia en una hamaca. A les finestres i als miradors hi havia moltes cares que observaven amb curiositat el landó que passava per sota.

Des de la finestra del landó que avançava lentament per la ciutat van veure solars buits, cases cremades, i els jardins verds tan típics de Minguer. Van fixar-se en una sèrie de persones que caminaven trontollant com si estiguessin èbries, unes dones que parlaven rum a crits, i una parella casada que es discutia mentre buscaven alguna cosa. No els va quedar clar qui eren els tres joves emmascarats que sortien de la porta posterior de l’església de Hagia Yorgi. Un geperut colpejava amb obcecació la porta d’una casa mentre algú l’escridassava des del pis de dalt, visiblement enutjat. Mentre el landó continuava per la part inferior dels barris costeruts de Kofunya i Hora, la Pakize Sultan anava entreveient un per un els miralls, vasos, làmpades, taules i objectes de l’interior de les cases; homes que dormisquejaven en sofàs apartats en un racó, famílies que s’havien reunit al voltant de la taula del menjador amb les finestres obertes. Volia que el landó es fiqués per carrerons més recòndits.

En un solar buit situat entre el Pont Vell i l’escola secundària rum es van topar amb un dels petits mercats que s’havien establert en diversos barris d’Arkaz les últimes tres setmanes, després que es donés via lliure per entrar i sortir de la ciutat. El doctor Nuri, que veia que la seva dona observava des de la finestra amb moltíssima curiositat, va ordenar al carreter Zekeriya que parés. Un cop es va detenir també el carro d’escortes que venia darrere, marit i muller van sortir a l’exterior francament intrigats. Aquí hi havia una dotzena d’homes amb roba de pagès i d’edats diverses. Dos d’ells eren pare i fill. Cada persona havia col·locat el que venia sobre caixes o cistelles col·locades boca avall que utilitzaven com a tauleta. Van veure cireres, prunes, maduixes fresques, gerres plenes d’oli d’oliva, formatge, nous, figues seques. Un comerciant venia objectes diversos: una figureta de ceràmica d’un gos, una làmpada rovellada, un gerro. Un altre els observava somrient davant d’un rellotge de taula trencat, unes tenalles llarguerudes, dos embuts (un de petit i l’altre prou gran), i un pot que contenia unes fruites seques de color rosaci i taronjós. Tothom anava amb compte de mantenir les distàncies i no acostar-se excessivament els uns als altres.

Van seguir avançant al llarg del rierol d’Arkaz, on van veure gent que pescava amb canyes des de les finestres i els balcons. Durant el transcurs de l’epidèmia, els mingueresos havien descobert, gràcies a les bandes de nens, els peixos d’aigua dolça de l’illa, i se’ls havien començat a menjar. Apropant-se al Pont Vell van girar a l’esquerra cap amunt i van passar entre patis delimitats per murs baixos. En aquell moment un nen petit descalç, que va emergir d’entre els matolls, va enfilar-se al parafang del carruatge com si fos un mico i durant un segon va enganxar la cara contra la finestra de la reina i va mirar-ne l’interior. La Pakize Sultan va deixar anar un xiscle. Abans que els escortes arribessin, aquella criatureta es va escapolir com si fos una papallona. En aquests barris evidentment coneixien bé el landó blindat dels antics paixàs governadors. Avançant sinuosament pels carrers angostos els arribaven olors de roses i til·la procedents dels jardins, i allà on anessin els arribaven els plors d’algú.

L’avinguda de Hamidiye, aquesta via tan especial que bé podria ser la més europea i otomana de la ciutat, estava deserta. El doctor Nuri va aturar el carro sobre el pont de Hamidiye i va fer baixar la seva dona perquè pogués observar la vista panoràmica més maca de la ciutat. En el quaranta aniversari de l’epidèmia de pesta, el fill del Kiryako Efendi, el propietari de la tenda Bazaar du Îsle, explicaria en una entrevista cedida al diari Akropolis com va veure la Pakize Sultan, que un dia després seria anunciada com a reina amb canonades, baixar del landó blindat i observar aquella estampa amb el seu marit. Com que el seu avi s’havia negat a sortir de la petita casa que tenien a la Baixada de l’Ase Bramant, el nen traginava cada dos dies, des del barri de Dantela, una petita cistella plena d’aliments que havia preparat la seva mare i la deixava a la finestra del primer pis.

Pels voltants de la mesquita de Mehmet Paixà el Cec, els carrers havien començat a omplir-se de gent. El primer pensament del doctor Nuri va ser «Si en el primer mes de l’epidèmia pràcticament una de cada tres cases d’aquest barri estava infectada, ves a saber quina deu ser ara la situació…!».

Va explicar a la Pakize Sultan que la gentada del pati de la mesquita eren familiars que esperaven torn per rentar els seus morts en compliment amb les normes islàmiques. Al doctor Nuri l’inquietava en extrem aquesta activitat, que havia donat pas a una propagació fins i tot més agressiva de la pesta.

Mentre passaven pels barris de musulmans pobres situats entre l’institut militar i el Moll Vell de la Pedra, els van saltar les alarmes a aquells veïns que estaven familiaritzats amb el landó blindat del paixà, que feia temps que no apareixia per la zona. Alguns van fer comentaris en veu alta i van deixar anar crits, però els refugiats cretencs sabien que darrere venia un carro d’escortes. Era perfectament possible que totes les cases de Vavla, Taşçılar i els voltants de l’antic moll estiguessin contagiades. A la parella els va sorprendre veure persones caminant en grups de dos o tres; era xocant el tràfic de gent que circulava per aquells carrers on cada dia morien un mínim de quinze veïns.

A mesura que el landó avançava pel barri de Vavla, el doctor Nuri va sentir que durant els setze dies que havia passat amb la seva dona dins l’habitació de convidats i els vuit dies que havia passat tancat a la presó del castell molts llocs d’aquest Arkaz que tant apreciava s’havien transformat profundament. I és que no eren pocs els canvis que podia assenyalar amb el dit: la suspensió de la quarantena, la gentada dels carrers, la desaparició dels nens, la presència de tothom a les finestres, la sensació de manca de seguretat que tenia la gent…

Ara regnava una infelicitat fosca i penetrant acompanyada d’una desesperança silenciosa. En els dies posteriors a l’anunci de la quarantena (que havia arribat tard), els rums rics i musulmans notables de la ciutat sentien cert enuig, cert orgull, fins i tot indiferència. Però, com solia dir el difunt governador Sami Paixà, els que vivien en aquests barris consideraven que la pesta era un «crim perpetrat pels otomans i el governador». Quan va implementar-se la quarantena, aquestes persones es van voler escapar tant de la pesta com d’aquest governador «dèspota i eixelebrat» que tenien en baixa estima. La ràbia d’aquesta gent es va transformar en esperança; els va revifar fins al punt de dur-los a fer plans d’evasió i supervivència. Ara, però, amb la victòria aparentment imparable i cruel de la pesta, el doctor Nuri tenia la impressió que ja ni d’esperança podrien nodrir-se. Les relacions entre els veïns s’havien afeblit, les amistats s’havien esguerrat i ja ningú tenia interès a saber coses noves i emprenyar-se en escoltar certs rumors. Tothom ja tenia prou amb les seves pròpies pors, cicatrius i angoixes. Ningú s’ocupava de la mort del veí.

Van veure roba blanca que penjava al pati posterior del tekke dels Kadiri. Hi havia un home de tors nu que estava estirat en un racó. No van poder determinar si estava malalt o no. També van veure uns dervixos que resaven i meditaven asseguts sota un arbre en un racó del pati, com si estiguessin immersos en el seu món. Després van entendre –a partir dels rostres dels que ploraven al seu voltant– que un altre home, a qui havien estirat curosament en una cantonada del pati, que duia un camisó i que semblava estar observant el cel com si estigués ensomniant, en realitat havia mort.

Als carrers pobres de Çite, un altre barri on la malaltia havia causat molts estralls, les cases de fusta (que de tan inclinades semblava que haguessin d’enfonsar-se en qualsevol moment), les rajoles dilapidades, les xemeneies i les finestres trencades, i les mares ploroses van impressionar moltíssim la Pakize Sultan. Mentre el landó avançava per un carrer costerut i angost de Bayırlar, van entreveure que un carro tancat per les quatre bandes protegit per soldats i la gentada del seu voltant havien tallat el carrer; van haver d’aturar el landó i tornar cap enrere. Si el carreter Zekeriya no els hagués comentat que era el «carro del pa», la parella no ho hauria endevinat mai. El carro del pa havia sigut la política més eficient del govern del xeic Hamdullah. Era la raó més important per la qual la gent no s’havia aixecat en rebel·lió contra aquella administració tan absurda i inútil. Aquests carros protegits per escortes cada dia distribuïen pels barris sis mil fogasses de pa elaborades al forn militar.

El tekke dels Güleren Bektaşi, utilitzat com a hospital, tenia un aspecte veritablement deplorable. En el temps del comandant major, els dervixos més vellards havien sigut allunyats del tekke. Alguns dels deixebles joves s’hi havien quedat i havien exercit voluntàriament com a infermers a la vegada que vigilaven l’estat del recinte. Però en el temps del xeic Hamdullah, el tekke-hospital havia sigut víctima de la mala sang que tenia amb els Halifiyeci, i l’havien castigat: les seves possessions havien sigut confiscades, i rebien les mínimes ajudes, menjar i doctors.

En passar el mur recobert de parres i veure el jardí verdíssim i ample del tekke, la Pakize Sultan va quedar encisada. L’escena que tenia al davant era igual que la d’una miniatura índia que havia vist en un llibre vell del palau: en l’extens jardí s’havien escampat pel terra verdíssim personetes de mides i colors diversos, dividits per grups. El grupet més nombrós el formaven uns joves que duien robes blanques. Els vells duien robes morades i marrons. Qui eren els que anaven de vermell? Les construccions que hi havia a l’altre extrem i els matalassos i els somiers dels malalts, que arribaven fins al mur, oferien una imatge estranya i increïble, semblant a la d’aquella antiga miniatura.

El landó no va reduir la velocitat, i abans que la reina i el primer ministre poguessin desxifrar bé el que estava passant al jardí del tekke es van endinsar en els carrers amb patis de Bayırlar, on van veure dones que ploraven abraçades, gossos i nens que corrien agitadament, cadàvers apilats en una cantonada, dones que feien la bugada, objectes diversos com llits, taules i grans gerros d’aigua. La Pakize Sultan va fixar-se en unes flors silvestres de color lilós en un altre pati. Algú també havia tret a l’exterior diverses taules de fusta, rellotges de paret de color daurat i armaris blanquíssims. En un altre pati van distingir unes persones d’aspecte llòbrec que s’havien separat per grups i eren dempeus, i unes portes de color groc i petxina que havien sigut extretes de les frontisses i recolzades contra els arbres; però es van allunyar d’allà sense saber ben bé què estava passant.

Pujant àrduament pel camí empedrat i foradat que baixava de la Pedrera i passava pel davant del tekke dels Zaim (les rodes del carro de cavalls trontollaven), van observar amb sorpresa com un grup de corbs s’aglomeraven sobre un espantaocells. Van admirar la vermellor de les cireres dels arbres. Quan el landó avançava pels carrers endormiscats i silenciosos dels Alts Turunçlar es van topar amb un dels carros que transportava morts.

Recollir els cadàvers durant les nits en comptes de durant el dia (per tal de no minar la moral de la gent) era una mesura que s’havia decidit cap a finals del govern del comandant Kâmil i havia seguit en efecte durant el període del xeic Hamdullah. Però si bé en els temps del comandant Kâmil hi havia hagut un únic carro, ara n’hi havia quatre (gràcies a l’ajuda de la fusteria de la guarnició). Però degut a l’increment en la xifra de morts diaris i a la constant necessitat de reemplaçar el conductor i els tres funcionaris recollidors de cadàvers que sovint morien després de contraure la pesta o acabaven desertant o renunciant a la feina, ni tan sols quatre carros donaven a l’abast. Hi havia moltes famílies que optaven per ocultar els seus morts, per raons diverses: per mandra, perquè no volien desvelar que la seva casa estava contagiada o perquè sentien animositat de cara a les autoritats. En un dels pendents que pujaven cap als Alts Turunçlar es van adonar que hi havia un fum que s’alçava en la llunyania, darrere les cases i els arbres, però quan els cavalls panteixants van arribar al capdamunt del turó, els passatgers van veure que les flames emanaven d’un petit galliner i un estable que s’estaven cremant. A l’altre extrem del solar, dos musulmans de robes llargues discutien quelcom amb un home que duia levita i fes, i no semblaven conscients de les flames cada cop més violentes –o si n’eren, no semblaven gens preocupats–. Marit i muller van contemplar estranyats aquesta escena: la Pakize Sultan va demanar al seu marit que el carreter Zekeriya els cridés l’atenció. Però van tenir la sensació que les tres persones de més enllà no s’havien adonat del landó blindat, i que tampoc tenien cap intenció de fixar-s’hi. La Pakize Sultan, sempre tan susceptible, es va deixar emportar per un sentiment d’abandonament profund, com si estigués atrapada en un somni.

A continuació, el landó va passar pels carrerons sinuosos del barri d’Arpara i per darrere de la casa (avui museu) on vivia la Satiye Hanım, la mare del comandant Kâmil, amb un servent proporcionat per l’estat. En veure’s per la finestra la magnífica vista des del capdamunt de la Baixada de l’Ase Bramant, la «reina» Pakize Sultan va comprendre que el sentiment d’abandonament i soledat provenia de tota la ciutat, del castell de Minguer, fins i tot del Mediterrani oriental sencer. La pesta i la ciutat l’esparveraven, i sentia el desig d’escriure totes aquelles sensacions a la seva germana Hatice al més aviat possible. Sense donar gaire més voltes van tornar a l’edifici de l’antiga governació i el nou govern. En la vigília del dia en què seria proclamada reina, la Pakize va escriure-li una altra carta a la seva germana.

74

El cadàver del xeic Hamdullah, desinfectat múltiples vegades a l’hospital de Theodoropoulos, va ser enterrat a l’alba amb presses en una petita tomba del jardí del tekke. La tomba, cavada durant la nit, no estava situada tocant a la dels xeics anteriors, sinó en un lloc apartat del cementiri sota l’ombra d’un magnífic til·ler on reposaven ànimes anònimes. El Mazhar Efendi, a qui en aquest nou període consultaven sovint sobre diversos temes, també va ordenar que es prenguessin fotografies del procés de desinfecció amb calç del cadàver, perquè quedés enregistrat que havia sigut enterrat adequant-se a la quarantena –pensant que potser en un futur això podria utilitzar-se per mantenir els dervixos a ratlla–. En aquestes fotografies en blanc i negre és possible palpar els núvols foscos sobre la ciutat, els colors de l’alba i l’aire enigmàtic del Mediterrani oriental. També és perceptible la sensació de por i solitud envers la mort en mans de la pesta.

Un detall especialment interessant de les fotografies és el fet que el doctor Nikos i dos dels soldats de quarantena duen posades mascaretes. Aquesta fou una mesura introduïda ràpidament pel primer ministre doctor Nuri després de valorar el que havia vist en el seu llarg viatge en landó pel capvespre amb la seva dona. El doctor Nuri havia començat a sospitar que la pesta podria haver adquirit una característica de transmissió pneumònica, és a dir, que es podria propagar no només mitjançant les rates, sinó a través de les partícules que flotaven a l’aire. Creia que la raó principal de l’increment del nombre de morts, de forma pràcticament exponencial, no era només la suspensió de la quarantena, sinó que el microbi de la pesta havia mutat la velocitat i la forma de contagi. Després de vint-i-cinc dies sense avaluar la situació, en reunir-se novament amb l’antic director de quarantenes, el doctor Nikos, aquest va mencionar que compartia la mateixa opinió. El que això significava era que la malaltia s’havia propagat molt fàcilment i que, per tant, seria pràcticament impossible posar-la sota control.

Però abans de debatre amb el doctor Nikos com tornarien a implementar la quarantena d’una manera que encoratgés a la gent a respectar-la tenint en compte la funesta situació als carrers, va intuir que la proclamació de la reina animaria els ciutadans, encara que fos de manera temporal.

Una hora després es va anunciar que la Pakize Sultan era la reina de Minguer i la tercera cap d’estat del Minguer independent, proclama que es va acompanyar amb vint-i-cinc canonades de fogueig disparades per la brigada d’artilleria del sergent Sadri a la guarnició, com era tradicional en l’illa, i que van sacsejar la ciutat com un terratrèmol. Amb el gran aldarull, la notícia es va escampar màgicament per les tendes del mercat que encara eren obertes, pels petits mercats, entre els pescadors i de casa en casa. Podem asseverar que, en general, a tothom li va plaure aquesta novetat, exceptuant els admiradors del difunt xeic i els membres del tekke dels Halifiye.

Els deixebles de Hamdullah, que no s’acabaven de creure la mort del xeic i eren incapaços d’acceptar que el seu líder hagués sigut desinfectat amb calç abans de ser enterrat, bé podrien estar a punt de rebel·lar-se. El nou xeic, l’exprimer ministre, havia ocupat el seu nou càrrec tot i no ser nomenat oficialment, i tenia relativament sota control els Halifis més joves i esvalotats. Alguns historiadors s’han detingut en aquest punt, reflexionant sobre com alguns deixebles i membres d’alguns tekkes amics foren absolutament incapaços d’acceptar l’enterrament amb calç del xeic. Alguns afirmen que els deixebles dels Halifiyeci estaven instigats pels partidaris otomans i turcs que volien que esclatessin revoltes perquè Abdül enviés els cuirassats a l’illa per bombardejar la capital, però això són asseveracions exagerades. No obstant això, si ens centrem en fets històrics més precisos i agradables, els nostres lectors veuran que no tot era tan fosc.

El matí del dimarts 27 d’agost, en el qual van morir cinquanta-tres persones, el doctor Nuri va sortir del seu despatx de primer ministre mentre s’estaven disparant les canonades que anunciaven la Pakize Sultan com a reina des del turó de la guarnició, va dirigir-se a l’habitació de convidats del mateix pis, i va felicitar la seva dona besant-li les galtes.

–Em sento afortunada –va dir la reina al seu marit–. Em pregunto si el meu pare se n’assabentarà…

–No ho dubti, aquesta notícia arribarà a tot arreu! –va exclamar el doctor Nuri.

Al contrari de la majoria que havien ocupat aquests càrrecs anteriorment (especialment el comandant Kâmil), aquests nous dirigents no donaven gaire importància als rangs i als títols que acabaven d’adquirir. El doctor Nuri va preguntar al doctor Nikos què feia falta per constituir una «delegació de quarantena» nova i efectiva. El doctor Nikos va expressar, amb un to queixós i enutjat, que no seria gens fàcil tornar a establir un ordre com el d’abans.

–Si el xeic Hamdullah no hagués mort de pesta, ningú estaria dient que s’ha de tornar a implementar la quarantena i les prohibicions, a omplir l’àrea d’aïllament del castell… De fet, si els presumptes «ministres» que rodejaven el Nimetullah Efendi (una colla de tenders, el tipus de gent que no saben ser súbdits de l’estat) no s’haguessin vist amenaçats i intimidats, el Nimetullah Efendi no hauria acceptat tornar al seu tekke.

Van determinar el nou gabinet de ministres asseguts en un costat de la llarga taula del saló de reunions.

–Nosaltres ja no som la típica delegació de quarantena que es constitueix en províncies otomanes! –va dir el doctor Nikos–. Com sap tothom, en un estat autònom les qüestions de seguretat i intel·ligència són molt importants, raó per la qual és indispensable comptar amb algú com el Mazhar Efendi.

–Si és així, vostè torni a ser ministre de Quarantena! – va dir el doctor Nuri–. I que el Mazhar Efendi es dediqui a tasques d’intel·ligència en caràcter de ministre.

El doctor Nuri va demanar als escrivans que convoquessin al despatx el Mazhar Efendi. Després d’exercir d’assistent del comandant Kâmil en els primers dies del Minguer independent, el director del servei d’intel·ligència Mazhar Efendi seguia sent una central d’informació en allò referent a les operacions dutes a terme sota supervisió del difunt Sami Paixà en contra dels hocas que distribuïen papers beneïts, tekkes, zàuiyes i altres elements oposats a la quarantena.61 Evidentment, en aquells dies qui decidia quin tekke es convertiria en hospital i quins xeics s’havien d’intimidar i esparverar eren els difunts comandant Kâmil i el primer ministre Sami Paixà. Però ells sabien el que estava passant en aquests tekkes i tarikats a través del director del servei d’intel·ligència, gràcies a la seva xarxa d’espies i informants i als informes que els escrivia amb gran meticulositat i regularitat. Múltiples xeics detestaven el director del servei d’intel·ligència tant com el difunt governador Sami Paixà perquè sabien que ell era el responsable de comunicar als alts càrrecs informacions perjudicials que desembocaven en el buidatge de tekkes, detencions de xeics, reducció dels seus ingressos, i humiliacions diverses. És per això que, després del judici en el qual el Sami Paixà havia sigut condemnat a mort, molts esperaven que el Mazhar Efendi rebés la mateixa sentència, però en l’últim moment la pena de mort fou commutada a cadena perpètua. La raó d’aquest ablaniment, al nostre parer, era l’habilitat del Mazhar Efendi de presentar-se en l’opinió pública com a natiu de Minguer, encara que fos amb documents falsos. Entre els funcionaris otomans que s’havien sumat al Sami Paixà en el moviment de Revolució i Llibertat de l’illa trencant vincles amb Istanbul (tres persones), el Mazhar Efendi era l’únic prou astut per haver pensat en aquesta estratègia. També va influir el fet que la seva dona fos mingueresa.

En morir el comandant Kâmil i passar al poder el xeic Hamdullah i el Nimetullah Efendi del barret cònic de feltre, la nova administració havia volgut intimidar i aixafar els separatistes grecs. Com que qui millor havia monitorat aquests agitadors era el Mazhar Efendi (primer com a director d’intel·ligència del Sami Paixà, després com a assistent del president), els que estaven al poder havien volgut fer ús de la seva experiència. És per això que el Mazhar Efendi, sentenciat a cadena perpètua, fou alliberat de la masmorra i va començar a complir la seva condemna a casa seva, amb la seva dona illenca i els seus fills. Els seus espies passaven per la casa per comunicar-li noves informacions. Va ser gràcies al Mazhar Efendi, a qui havien empresonat i en acabat havien alliberat, que el govern del Nimetullah Efendi va poder esbrinar detalls rellevants sobre les bandes gregues que arribaven a l’illa a bord d’embarcacions de contrabandistes, i també es va assabentar que el cònsol grec, el drapaire Fedonos i el joier Maksimos les ajudaven econòmicament. Després de prestar aquests serveis, l’arxiu que mantenia a l’edifici de la governació (l’actual govern) el Mazhar Efendi –és a dir, la col·lecció de retalls de premsa que havia acumulat meticulosament al llarg d’anys, informes de denúncia proporcionats per espies i catalogats seguint mètodes diferents (es pagava més per informacions escrites que per informacions orals) i centenars de telègrafs– fou traslladat a casa seva. El que convertí aquella casa de pedra situada a pocs metres del forn de galetes del Zofiri en una central d’intel·ligència era l’acumulació de dossiers que el Mazhar Efendi tenia sobre cada individu –els nacionalistes mingueresos pro independència en temps otomans, i més endavant els partidaris dels grecs, els turcs i els otomans– que havia ordenat i mantingut fent ús d’una metodologia molt idiosincràtica. En anys posteriors, la casa de pedra del Mazhar Efendi seria reconvertida en un museu sobre l’AIM (Agència d’Intel·ligència de Minguer).

El Mazhar Efendi estava segur que el nou govern, igual que l’anterior, voldria beneficiar-se dels seus coneixements, serveis i espies. Armat amb aquesta confiança, en assabentar-se que el xeic Hamdullah estava a punt de morir va escriure cartes des de casa seva als doctors de quarantena i els cònsols on explicava què era necessari per salvar l’illa. I després de rebre la notícia de la mort del xeic (fou abans que es comencessin a disparar canonades des de la guarnició) va arribar a la conclusió que el govern –o, plantejat més modestament, la comissió que administrava l’illa– es desintegraria, i la gent que els substituiria tornarien a establir la quarantena. Deixant-se emportar per aquestes intuïcions, va ser incapaç de parar quiet a casa i va anar pràcticament corrents a l’edifici de govern per esbrinar què estava passant, perquè volia «intervenir-hi». Segons alguns, buscava una oportunitat per colar-se al seu vell despatx ple de la paperassa que tant estimava; d’altres diuen que ambicionava esdevenir primer ministre. Quan es va topar amb el ministre de Quarantena, el doctor Nikos, en l’entrada de la seu de governació, va començar a declarar que estava llest per «acceptar el seu rol» i «sacrificar-se» fos com fos per erradicar l’epidèmia i salvar l’illa «de la seva situació miserable» i les accions de «barroers incompetents».

En tornar a veure davant seu aquest buròcrata d’aspecte modest lleial al difunt Sami Paixà, el doctor Nuri va recordar les seves pitjors setmanes.

–Vam estar tancats a la presó del castell els mateixos dies, vostè i jo? –va preguntar, intentant trobar un punt de camaraderia.

–A mi em van enviar a casa cinc dies després de l’execució del governador Sami Paixà! –va dir el Mazhar Efendi–. Però no tenia gens d’interès a prestar els meus serveis a aquella gent, sinó a vostè i als doctors de quarantena. A hores d’ara, la salvació de la nació mingueresa és possible únicament mitjançant la quarantena.

–Llavors ingressi a la delegació de quarantena! –va dir el doctor Nuri, que un segon després va corregir les seves paraules per dir «gabinet de ministres».

–Ara per ara jo soc presoner, tècnicament. És il·legal que surti de casa –va dir el Mazhar Efendi somrient de manera circumspecta. Sabia perfectament com semblar entranyable i fer-se la víctima.

–Ben aviat la reina anunciarà un perdó general per a tothom –va dir el doctor Nuri–. Escoltaré les seves idees: el que considera més assenyat per al benestar de la nació mingueresa, per frenar l’epidèmia i restablir la quarantena, sigui el que sigui. I no oblidi incloure el seu nom en la llista dels que demanen el perdó!

En comptes de començar enumerant els nous ministres que es van nomenar i les decisions de quarantena que van prendre, primer ens centrarem en la mesura més important que es va decidir aquell dia: la prohibició de sortir al carrer. Tant el doctor Nikos com el doctor Nuri havien pensat per separat que la prohibició de sortir al carrer era l’única solució per salvar l’illa, però fins que el nou ministre d’Intel·ligència Mazhar Efendi no ho va verbalitzar explícitament, no els havia passat pel cap que aquesta mesura tan complicada fos factible, i per això ni tan sols l’havien plantejada.

–Si anunciem avui la quarantena i ens dediquem a acordonar aquest carrer o tancar aquella altra casa, ja ningú farà cas a les prohibicions –va dir el doctor Nuri–. La confiança en l’estat i els soldats i el respecte per les autoritats actualment estan sota mínims. Els illencs ja no tenen cap esperança que puguem vèncer l’epidèmia . Es limiten a anar a la seva, sobreviuen com poden.

–És vostè molt pessimiste –va dir el doctor Nikos–. Si és així, tampoc faran cas a la prohibició de sortir al carrer.

–O potser sí que faran cas –va dir el Mazhar Efendi–. Si no obeeixen, serà el final de l’estat de Minguer. Esclatarà l’anarquia!

–O bé tornaran els otomans, o Grècia ocuparà l’illa – va lamentar el doctor Nikos.

–No. Si l’estat s’esfondra definitivament, qui vindran seran els britànics –va dir el doctor Nuri.

–No pot haver-hi una nació sense estat –va declarar el Mazhar Efendi–. L’illa acabarà sent la possessió d’algun altre gran poder i tornarà a ser esclava. L’única solució és armar els soldats àrabs i ordenar que disparin contra tothom que surti al carrer. Si la prohibició de sortir al carrer no es respecta, serà el final de tots nosaltres. Quan estava empresonat vaig estar pensant en totes aquestes coses.

–Al Sami Paixà, sota les ordres del qual va servir vostè, el van penjar precisament per haver decidit que els soldats disparessin contra la gent amb el pretext de la quarantena! – va dir el doctor Nikos–. Que al final no sigui això també el final de tots nosaltres…

–Llavors què hem de fer? No disposem de prou funcionaris ni temps per anar casa per casa identificant els malalts, ni tampoc podrem reunir els voluntaris suficients. Hi ha tants morts que s’oculten, és impossible donar l’abast… Tenint en compte que tothom va a la seva, la gent ens farà algun cas si anunciem la tornada de la quarantena i simplement els diem que no caminin en grups pel carrer?

És així com la nova administració va dictaminar que la millor solució era la prohibició total de sortir al carrer. Però tenint en compte que preparar la divisió àrab de la guarnició per a aquesta labor ocuparia un cert temps, no van voler precipitar-se.

La desesperació que acompanyava els homes que van redirigir el destí de l’estat i la nació mingueresa no és un tema gaire mencionat pels historiadors. De fet, avui dia els historiadors nacionalistes ni tan sols volen sentir parlar de la manca de claredat que afectava els dirigents de l’estat. Però, en la nostra opinió, sense aquesta desesperació i la determinació que van exhibir –fins al punt de disparar contra la gent– hauria sigut impossible fer acceptar a la gent el retorn de la quarantena vint-i-cinc dies després. És així que en aquesta ocasió van trigar dos dies a anunciar –amb carros i pregoners que anaven amunt i avall pels carrers de la ciutat, i cartells penjats per tot arreu– la reinstauració de la quarantena i les noves mesures, incloent-hi la prohibició de sortir el carrer, no perquè fossin negligents, sinó perquè estaven sent extremadament cautelosos.

En aquell moment el Havadis-i Arkata, el diari semiestatal de l’illa publicat en la llengua turca, va notificar als ciutadans, que la reina havia declarat una amnistia general. És així com, en una atmosfera de celebració, els lladres, els violadors i els assassins, juntament amb els separatistes grecs, els espies otomans, els soldats de quarantena, els agitadors antigovern, els que havien sigut caçats intentant fugir de l’illa, els que havien venut bitllets falsos, i la resta d’esvalotadors i extremistes que havien sigut tancats a la masmorra durant el període del xeic Hamdullah van ser alliberats. Amb aquest perdó l’epidèmia, que havia galopat per les galeries de la presó, va arribar fins a les cases i les famílies dels que havien sigut posats en llibertat. Però per desgràcia també es donà la situació inversa: un soldat de quarantena, que havia sigut alliberat de sobte després d’haver-se fet la idea que es podriria i moriria a les cel·les humides de la masmorra, va córrer al barri de Tatlısu amb els ulls plorosos i va trobar-se un panorama terrible. El seu pare, la seva mare i dos dels seus fills havien mort, i la seva dona havia marxat i havia desaparegut amb un tercer fill. Tot això li ho van dir els inquilins que havien ocupat el seu domicili.

Aquestes persones, que havien vingut del poblet de Kefeli (situat en el nord-oest de l’illa) i s’havien instal·lat en aquesta casa com si fos la seva nova llar, van adoptar un to amenaçador i van dir-li a l’exsoldat de quarantena (que ja estava prou destrossat per les noticies que acabava de rebre) que mantingués la calma, que ara eren ells els que vivien allà, que era injust que en aquests temps calamitosos, quan tothom buscava un lloc on refugiar-se, ell pretengués viure tot solet en una casa tan gran, i que el millor seria que marxés a buscar la seva dona i el seu fill.

Aquesta forma de bandolerisme es considerava la mar de normal en aquells dies. Si la persona a la qual havien ocupat la casa no hagués sigut un soldat de quarantena, sabedor que en el govern hi havia un protector com el ministre d’Intel·ligència, no hauria sigut capaç de corregir aquesta injustícia, i s’hauria hagut de limitar a consumir-se de ràbia incapaç de decidir si prendre represàlies contra els bandits que havien ocupat casa seva o marxar a buscar la dona i el fill. En les nits de pesta, l’existència de molts illencs era dantesca no només pels mals de caps i els dolors provocats pels bubons i la sensació que la mort s’acostava, sinó també perquè s’hi sumaven problemes com aquests, que generaven un malestar tan agut que els impedia dormir. Per venjar el soldat de quarantena, el ministre d’Intel·ligència va assaltar amb guàrdies la casa ocupada de Tatlısu i va expulsar sense compassió els nous inquilins, tancant-los a la zona d’aïllament del castell: foren els primers reclusos després del buidatge de feia pràcticament un mes. Els patis de la zona d’aïllament, un lloc inhòspit que ningú que hi entrés seria capaç d’oblidar mai, van ser desinfectats i netejats a consciència abans que arribessin les noves admissions.

El Mazhar Efendi, conscient que els soldats àrabs serien insuficients per controlar la situació, va decidir, amb el vistiplau del doctor Nuri, reformar els antics soldats de quarantena. En els diversos processos judicials del període del xeic Hamdullah, alguns soldats de quarantena havien sigut acusats i sentenciats a presó per diverses raons: per estomacar els veïns injustament, per encarcerar persones sanes, per provocar morts evitables degut a les seves conductes negligents, i, evidentment, per abusar del seu poder malignament –per exemple, demanant diners a canvi de perdons instantanis–. El tribunal no va condemnar a presó tots els soldats de quarantena; els van separar entre culpables i no culpables. El Hamdi Baba, tan estimat per tothom, va ser un d’aquests últims. Després de ser absolt, havia tornat a la casa del seu pare, en un poble rocós ple de xiprers situat a una distància de dues hores d’Arkaz. Al principi el Hamdi Baba no volia tornar a Arkaz per dirigir els soldats de quarantena. Creia que molts soldats s’havien excedit amb la seva mà dura, que s’havien comportat incorrectament i havien trencat el cor de molta gent. Però quan el Mazhar Efendi va proposar-li reformar els soldats de quarantena amb el mateix nom, va aconseguir que acceptés mig ensarronant-lo amb la promesa d’una nova condecoració (la condecoració de Pakize) i dedicant-li paraules molt elogioses.

Entre els primers i els segons soldats de quarantena hi havia moltes diferències pel que fa a mètode i objectius, però aquest seguia sent l’exèrcit triomfal del minguerès comandant major que havia vingut del llunyà Istanbul en temps otomans, l’exèrcit que havia fundat l’estat de Minguer. Fins i tot abans que s’implementés la prohibició de sortir al carrer, el Mazhar Efendi havia adjudicat als soldats de quarantena un dels edificis més grans i centrals de la guarnició. Avui dia, cent setze anys després, aquest edifici segueix sent utilitzat com el quarter general de l’Estat Major de Minguer.

Després que la quarantena fos notificada oficialment, però abans que s’implementés la prohibició de sortir al carrer, els ciutadans d’Arkaz van assaltar les poques tendes que encara obrien en moments puntuals i els mercats mig buits de la ciutat per comprar i endur-se a casa les últimes provisions que quedaven a preus elevadíssims. Anteriorment, moltes persones que mai sortien a l’exterior ja havien omplert els seus rebosts amb aliments, però en allargar-se tant l’epidèmia se’ls estaven acabant.

L’endemà, tal com s’havia anunciat, va entrar en vigor la prohibició absoluta de sortir al carrer –sense cap excepció–. Aquell matí abans de l’alba ja circulaven pels carrers d’Arkaz els soldats àrabs provinents de Damasc, tímids però severs, acompanyats d’aproximadament quaranta soldats de quarantena.

Després d’haver donat permís per tornar a Istanbul als oficials turcoparlants que havien sigut assignats a la guarnició des de la capital, el major Kâmil havia decidit mantenir a l’illa els soldats àrabs, pensant que podrien ser una carta important en un futur joc de negociacions polítiques internacionals, però no els havia utilitzat en les baralles polítiques del dia a dia de Minguer. El xeic Hamdullah, per la seva banda, en el transcurs dels vint-i-quatre dies del seu govern, havia dut a terme quatre visites a la guarnició, la primera de les quals ja hem explicat. En aquestes visites, després de gaudir del plaer de parlar àrab i recitar l’Alcorà, havia reemplaçat l’antic comandant de la guarnició per un oficial jove minguerès que havia condecorat amb el títol de paixà: aquell home no tenia educació de cap mena i ni tan sols sabia llegir o escriure, però feia anys que anava i venia del tekke dels Halifiye.

Que vint-i-set dies després de la seva suspensió la quarantena fos anunciada de nou i acatada, en particular la prohibició de sortir al carrer, representa un punt d’inflexió en el nostre relat. Igual que altres historiadors raonables, nosaltres vinculem aquest èxit principalment a l’elevada xifra de morts (en els tres dies anteriors a la prohibició de sortir al carrer havien mort 137 persones) i a l’estat mental de tots els illencs, sumits en el terror i la desesperació. Una segona raó és que, així com no hi havia cap altre xeic amb la reputació suficient per encoratjar actituds irrespectuoses i «impertinents» contra la quarantena (en paraules del difunt Sami Paixà), veure com el xeic Hamdullah emmalaltia i moria de pesta va donar una bona lliçó a tots aquells «fatalistes», escèptics i incrèduls que els europeus anomenaven «cínics». Hi ha també cronistes que recalquen la importància de la rigidesa mostrada tant per la divisió àrab com els soldats de quarantena, que disparaven contra tothom que sortia al carrer –encara que fos un nen, una dona, o un vell.

A Bayırlar les autoritats van dur a terme uns trets d’advertència en veure dos nens que passejaven pel carrer; i aquells marrecs van fugir-ne esperitats. Un llunàtic que es comportava com si no estigués al corrent del confinament i deambulava per la Baixada l’Ase Bramant va ser arrestat immediatament després que es disparessin un parell d’armes; a Taşçılar es van crivellar amb bales les parets i els porticons d’una casa des de la qual s’havien llançat pedres sobre els soldats àrabs. Tot seguit els soldats van entrar tirant avall la porta i es van emportar a la masmorra del castell els tres joves immigrants de Creta que hi havia a l’interior. En aquestes tres ocasions els trets de les armes van ressonar fortament per la ciutat, que des de l’arribada de la prohibició de sortir al carrer s’havia sumit en un silenci extrem. Aquesta manca de moviments va satisfer els administradors: van comprovar que aquest cop els soldats no estarien per a històries i es comportarien durament; és a dir, que la quarantena es mantindria.

75

La Pakize Sultan va seguir anant i venint de l’habitació de convidats al despatx del primer ministre per monitorar el transcurs del primer dia d’implementació de la prohibició de sortir al carrer, constatant l’obediència «disciplinada» dels ciutadans d’Arkaz. Com més sentia per boca de guàrdies i escrivans que, en efecte, els ciutadans no sortien de casa, que pels carrers només es veien soldats (àrabs o de quarantena), i que no hi havia hagut cap incident seriós, la reina més sentia una gran alegria i entusiasme, probablement superiors als dels altres homes que la rodejaven, però aquests sentiments de joia no els verbalitzava en el despatx del primer ministre, sinó que els expressava a l’habitació de convidats mentre redactava les cartes a la seva germana.

En els primers dies del repartiment diari de pa, el carro (originalment empès per un únic cavall) feia parades en una o dues cantonades de cada barri, la gent es posava en fila seguint les indicacions i la supervisió del responsable del barri i els soldats de quarantena, i rebia els seus pans. La quantitat entregada al patriarca de cada casa depenia del nombre de familiars amb qui vivia. Aquest sistema de distribució funcionava perquè els veïns es coneixien els uns als altres. Però a mesura que s’anaven buidant més cases i reomplint-se amb nous inquilins, les baralles van esdevenir més habituals. Molts acudien al carro de pa en grupets i assetjaven una mica els veïns per així fer-se amb el pa de tothom. Aquest tipus d’intimidacions i porcades les duien a terme fanfarrons que es volien venjar del Ramiz i, per tant, que tenien com a objectiu fer la guitza als turcoparlants que veien els otomans amb bons ulls, així com els rums pro Grècia.

Com que la desinfecció amb calç i l’enterrament del xeic Hamdullah havia escarmentat aquesta colla d’extremistes religiosos i nacionalistes mingueresos vinculats als tekkes, s’esperava que durant una temporada mantinguessin a ratlla la seva agressivitat. Però abans que s’observés aquest canvi, la reina Pakize havia pensat en una nova forma de distribució de pa que eliminaria la possibilitat de querelles d’aquell tipus, i va convèncer al seu marit, el primer ministre, i la resta del govern que aquesta era la millor solució: els escortes que acompanyaven els carros de pa deixarien, sempre que fos possible, les fogasses de pa davant de cada una de les cases una per una, o davant de les portes posteriors de les cuines o les portes dels patis. Tenint en compte el retorn dels soldats de quarantena, deixar els pans a les portes era una opció més segura.

En les cartes a la seva germana, la reina descriuria la seva petita contribució a aquesta qüestió bàsica amb tota mena de detalls, exagerant una mica però amb total serietat. La Pakize Sultan s’havia pres molt seriosament el seu rol presumptament simbòlic i representatiu, i el sentiment de responsabilitat de cara als illencs anava en augment amb el pas dels dies. Asseient-se en una cadira en un racó de la cambra, la reina Pakize també participava en les reunions matinals a l’habitació d’epidemiologia, que havia sigut rehabilitada –s’havien tornat a pintar les parets i tots els forats de bala s’havien tapat–. Tenia un aspecte excessivament europeu per a ser una dona musulmana, però sempre duia robes que ho tapaven tot, incloent-hi un mocador que li cobria tot el cap.

Després que els ministres marxessin, es quedava sola amb el seu marit, amb qui debatia cada cop més les decisions que es prenien. Els lectors que llegeixin les cartes podran constatar que, després d’assumir el seu càrrec, la Pakize Sultan no només qüestionava i disseccionava amb gran detall aquestes decisions polítiques, sinó que també monitorava les accions del seu marit, el primer ministre, tal com s’estipulava que havia de fer en la Constitució de Minguer.

Amb qui tenia més friccions la Pakize Sultan (no tant amb el seu marit, que solia considerar amb un respecte sincer cadascuna de les seves idees) era amb el ministre d’Intel·ligència. Dos dies després de la implementació satisfactòria de la prohibició de sortir al carrer (٥٩ i ٥١ morts), el Mazhar Efendi havia comentat a la reina que, per tal que els carros de pa provinents de la guarnició poguessin entrar a cada carrer i identificar les cases una per una (és a dir per tal de dur a terme una distribució adequada), totes les cases i carrers d’Arkaz s’havien de marcar amb números, noms i plaques. Tothom sabia que aquesta era una labor a la qual el comandant Kâmil havia donat una gran importància inicialment, que havia celebrat amb gran interès reunions amb una delegació de noms de carrers a la seu de la governació, i que en cada trobada feia llegir als delegats les seves propostes de noms poètics que havia escrit ell mateix amb la seva cal·ligrafia metòdica. Alguns dels noms de carrers proposats serien inoblidables, i és que, precisament, els ciutadans d’Arkaz els havien acceptat i interioritzat en qüestió d’un mes (i cent setze anys després se segueixen utilitzant): per exemple, el carrer de la Font del Nan, el carrer del Cadí Cec, el carrer del Llit del Lleó, o el carrer del Gat Guenyo. Però aquest projecte ambiciós i líric, que comptava també amb el suport dels funcionaris de correus, s’havia quedat a mitges per culpa de la mort del comandant, la violència de l’epidèmia i el caos en el qual s’havia sumit la ciutat.

Després d’esdevenir reina, va ser discutint aquests temes amb el ministre d’Intel·ligència que la Pakize Sultan va tastar la seva ferocitat.

–No sigui tan tou davant aquest paio malgirbat! –va dir ella al seu marit quan es van quedar a soles.

–Nosaltres estem aquí per frenar una epidèmia! –va respondre el primer ministre a la seva dona–. Deixem a una banda la dimensió política de la feina, que se n’ocupi ell!

Els lectors de les cartes de la reina Pakize Sultan escrites a la seva germana veuran que els instints polítics de la filla de Murat V i neboda d’Abdülhamit II eren més profunds i complexos que els del seu pare, un incompetent que havia esdevingut francmaçó mentre era príncep, i que els del seu marit, l’únic punt de referència polític del qual era la «moderació».

La reina pujava al landó blindat amb el seu marit cada dia, li agradava dur a terme voltes d’inspecció pels carrers buits d’Arkaz, una labor que considerava important. Després dels primers dies, aquest ritual es va convertir tant en un costum com en una tasca indispensable per supervisar l’estat de la quarantena. Observant els ponts, les places i els carrers de la ciutat que havien quedat buits amb la prohibició de sortir a l’exterior, la Pakize Sultan sovint es quedava esglaiada, com li escrigué a la seva germana.

En aquells moments la Pakize Sultan rememorava la sensació que solia suscitar-li el pati buit del palau de Çırağan en el qual havia sigut empresonada amb el seu pare i les seves germanes, un espai pel qual no passava ningú. Contemplant la buidíssima plaça de Hrisopolitissa notava com si el temps fluís cap enrere. Mentre el carreter Zekeriya conduïa el landó entre els molls de barques a la dàrsena desèrtica, va ser assetjada per la idea fosca que potser després d’això ja mai més s’acostaria cap vaixell a l’illa. Quan el carruatge avançava entre cases en ruïnes i solars buits, per davant de la pedrera abandonada, apropant-se als límits de la ciutat, va notar un calfred, i fins i tot va sentir una por inesperada. En els carrers desoladíssims del barri de Tatlısu va veure una nena de cinc anys que plorava sola en un racó: el seu marit va haver de subjectar-la perquè no sortís a fora, i no va poder evitar desfer-se en llàgrimes dins el landó.

En les cartes de la Pakize Sultan, les emocions amargues viscudes durant aquestes primeres sortides es barregen amb l’alegria que suposava veure com la gent acatava la prohibició de sortir al carrer. Al llarg dels tres dies següents, els ciutadans d’Arkaz no van sortir de les seves cases. L’única excepció va ser un grup de dervixos del tekke dels Rifai, una part del qual se seguia utilitzant com a hospital petit (ells encara vivien en el dormitori del tekke): van anar corrents a la mesquita de Mehmet Paixà el Cec per intentar dur a terme la pregària de divendres. Els escortes que havia enviat el ministre d’Intel·ligència, que estava al corrent dels plans gràcies a informacions proporcionades pels espies, van arrestar i tancar a la zona d’aïllament del castell aquests dervixos colèrics i obstinats les estranyes sotanes dels quals causaven força impressió amb el seu color d’ametista.

Resumirem la situació a l’hospital de Hamidiye tres dies després que la reina ocupés el seu càrrec (és a dir, el 30 d’agost), ja que és un bon exemple de la interminable lletania de calamitats que havien turmentat la ciutat i els seus habitants: segons les nostres estimacions, a l’hospital i les galeries de llits satèl·lit situades als tekkes dels voltants (no se’n podia dir «hospitals»), per exemple els dels Rifai i els Kadir, hi havia aproximadament 175 malalts. Els edificis principals, els seus voltants i els patis estaven plens de matalassos i tendes de campanya. Els malalts estaven estirats amb un metre de distància entre ells; i potser ni això. Aquí els doctors, els infermers i els uixers de davantal blanc saltaven de pacient en pacient i l’únic tractament al qual eren sotmesos els malalts era una neteja del bubó, el seu seccionament a correcuita amb un bisturí, i una injecció que els rebaixava la febre. De fet, tot això de poc servia per salvar la vida dels empestats. El doctor Nuri havia explicat un munt de vegades a la reina l’actuació heroica d’un doctor que s’esforçava al màxim –potser una mica en va– corrent de llit en llit per dur a terme el mateix «tractament» a quaranta o cinquanta pacients, anant amb compte de mantenir-se allunyat de les boques dels malalts que li vomitaven, tossien i esternudaven a la cara sense cap mirament.

La reina va palpar intensament el sentiment apocalíptic que suscitava la massa de gent de tots colors estirada sobre el terra verd i groc del pati de l’hospital de Hamidiye, rodejat de carrers on no hi havia ni una ànima. A la nit els que morien a l’hospital també eren recollits pels carros. Quan cinc dies després que s’imposés la prohibició de sortir al carrer les xifres de morts van davallar clarament (39 morts), la joia que va experimentar la reina Pakize va ser igual de dramàtica.

L’endemà el landó que transportava la reina i el primer ministre va fer una última parada al barri de Flizvos. Aquí les cases ostentoses on havien viscut rums rics abans de l’epidèmia havien sigut buidades, en algunes s’hi havien instal·lat camperols familiars del majordom, persones que havien subornat el majordom, o bandolers que havien entrat i amenaçat amb armes el majordom. Quan el landó passava pels carrers rums més pobres, si la reina no hagués albirat les ombres que els estaven observant des de les finestres del primer pis de les cases, els gossos que seguien animadament el landó al llarg dels murs dels jardins com si no passés res i els nens que jugaven sols als patis, hauria arribat a la conclusió que el barri havia quedat totalment abandonat.

Fou en aquells dies que la reina va ordenar que es retratessin totes les places i carrers deserts. Les descripcions de la ciutat que apareixen en aquest llibre es basen principalment en les fotografies dels carrers i places fetes pel Vanyas els tres dies següents. Sempre que contemplem aquestes vint-i-tres fotografies en blanc i negre, extremadament depriments, en les quals de tant en tant apareix un illenc esporàdic, se’ns omplen els ulls de llàgrimes –igual que a la reina.

Durant aquells tres dies, veient la caiguda notable de les xifres de morts, els que es reunien cada matí a l’habitació d’epidemiologia es delectaven pensant que finalment la quarantena estava funcionant, que la prohibició de sortir al carrer i el tancament estricte de les portes de la ciutat havien tingut efecte.

Una altra cosa que va alegrar a tothom i va animar aquells que havien defensat la idea que la Pakize Sultan esdevingués «reina» a dir «ho hem aconseguit!» va ser el fet que el diari Le Figaro, que setmanes abans havia sigut el primer a comunicar la independència del país, publiqués noves notícies al respecte. El breu article, que tenia les mateixes fonts que havien proporcionat la bona nova de la independència, aquest cop fou publicat amb una mica de retard, el diumenge 8 de setembre de 1901.

Convertida en reina de Minguer

Els nacionalistes mingueresos, que fa poc temps van declarar la seva independència escindint-se de l’estat otomà, han escollit com a cap del seu estat una membre de la família del sultà otomà. Amb aquesta decisió, que ha sorprès Istanbul i el món sencer, la Pakize Sultan, la tercera filla de Murat V, l’anterior sultà otomà, fou declarada reina de Minguer. La princesa Pakize s’havia casat recentment amb un doctor de quarantena otomà que Istanbul envià a l’illa per frenar el brot de pesta. Com que no s’ha erradicat l’epidèmia i s’ha perdut la comunicació amb el nou estat, els vaixells britànics, francesos i russos segueixen encerclant l’illa a manera de bloqueig.

La inclusió de la frase «ha sorprès Istanbul» fou una idea de l’agència d’intel·ligència britànica, que va influir en la redacció de la notícia. El doctor Nuri somiava que es reprengués al més aviat possible el servei de telegrafia de l’oficina de correus, que la situació es «normalitzés» políticament, que s’establís una bona relació amb els països d’Europa i es retirés el bloqueig. De fet, eren qüestions que abordava contínuament amb la reina i els altres doctors amb els quals havia format govern.

En veure que la seva dona estava animadíssima per la davallada del nombre de morts, li va recordar allò que repetia també a la resta dels ministres:

–Com que els cadàvers són recollits a la nit i els funerals estan prohibits, la gent no està al corrent d’aquesta bona nova. Si se n’assabenten, evidentment s’alegraran tant com vostè, però, a diferència de vostè, sortiran als carrers en massa per celebrar-ho. Si volem aturar l’epidèmia, els ciutadans han de seguir tenint por, i nosaltres hem de seguir endavant amb la mateixa intransigència.

El doctor Nuri va veure, interpretant la mirada i les celles arrufades de la seva esposa «otomana», que aquesta advertència l’havia molestada, però no va voler-hi discutir. Així com la notícia de Le Figaro havia sigut interpretada pels notables de l’illa com una llum d’esperança que revelava la possibilitat de moure fitxa a escala internacional, per a la Pakize Sultan havia sigut una font d’orgull personal. Tot i que sabia que en el fons l’havien fet reina perquè així els diaris publicarien notícies sobre ella, i que d’aquesta manera el nou estat de l’illa, la seva bandera i el seu estatus independent es donarien a conèixer, es prenia la seva feina seriosament, i discutia amb el seu marit al seu despatx durant una bona estona cada dia, i relatava a la seva germana el que veia cada dia durant les sortides en el landó. Una altra raó que explica la caiguda del nombre de morts a la qual els historiadors no presten gaire atenció, és el fet que les rates van desaparèixer misteriosament del mapa. Feia una setmana que les colles de nens no duien noves carronyes de rates.

Fou en aquells dies que la reina i el primer ministre, marit i muller, van començar a dur a terme una sèrie de visites amb menjars i regals a cases de ciutadans mingueresos ordinaris en barris remots de la ciutat. Això era una progressió dels viatges diaris en landó. Els secretaris de la reina s’ocupaven de trobar un domicili que la cap d’estat pogués visitar. S’asseguraven que la casa on aniria el landó fos la llar d’una família que respectava les mesures de quarantena i apreciava realment la reina. No hi entrava, a dins. La reina, vestida a l’europea, però tapada del tot, s’adreçava als nens del pati dient que els duia presents. Els de la casa no sortien mai a l’exterior, es limitaven a saludar els visitants des de les finestres. La majoria d’ocasions la reina es limitava a deixar els regals al pati en silenci; simplement agitava la mà als inquilins del pis superior com si fos una nena.

Al contrari del que asseveren les males llengües, aquesta mena de visites van ser indubtablement efectives per donar confiança a la gent. Havent sentit una sèrie de rumors optimistes, un ancià del barri de Taşçılar els va preguntar quan sortiria el primer vaixell. El tender Mihail, d’altra banda, s’havia tancat a casa seva per voluntat pròpia tapiant amb claus les portes des de dins. Li deixaven el menjar davant la finestra dins d’una cistella amb certa regularitat. Però com que el mètode de distribució de pa havia canviat els tres darrers dies, la cistella ja no li arribava a les mans. Podria l’Excel·lentíssim primer ministre resoldre aquesta qüestió? En una altra ocasió, van anar en el landó a casa de la Marika, l’amant del difunt governador Sami Paixà. Van deixar-li çöreks i formatges a l’entrada, mentre la dona els observava des de la finestra desfeta en plors. Un dia també van anar a visitar la mare desconsolada del comandant i van encarregar a un escrivà que escrivís el llibre La infància del Kâmil, on es narrarien els primers anys de vida del gran alliberador (a través de la seva mare). Finalment, el doctor Nikos, que havia observat com els admiradors de la reina del barri de darrere el castell transgredien les prohibicions saltant de pati en pati per arribar a una distància de poder tocar-la, va comentar-li benignament al doctor Nuri que, de fet, aquestes visites perjudicaven la disciplina de la quarantena. La reina els va recordar que la xifra de morts disminuïa cada dia que passava, recalcant –i tenia raó– que l’objectiu d’aquestes visites era encoratjar els mingueresos a seguir la quarantena.

La reina va cridar a l’habitació de convidats la modista més famosa d’Arkaz, Eleni de la Piga, i després d’examinar les il·lustracions de models i mostres de tela que havia dut la dona va encarregar tres vestits a l’estil europeu però força tapats, i va permetre que li prengués les mides. Partint d’una proposta del nou ministre de correus, per al segell seriat que seria imprès celebrant la seva proclamació com a reina es va sol·licitar al Vanyas que fes fotografies de perfil tant d’ella amb el seu marit com d’ella sola, tal com feien les reines d’Europa. El ministre d’Intel·ligència, que va copsar immediatament que a la reina li agradaven aquestes fotografies, en va fer emmarcar vint-i-quatre i les va enviar als bancs que encara eren oberts i a les oficines estatals com ara destacaments militars, registres de propietat o fundacions piadoses perquè les pengessin a les parets. En un dels seus viatges en el landó amb el doctor Nuri, la reina va veure com en el vestíbul de l’edifici de la Banca Otomana (el futur Minguerbank!), un espai gran i buit, havien penjat la seva fotografia i va escriure amb franquesa a la seva germana que si ho veiés el seu pare es posaria molt content.

Molta gent sol·licitava als responsables dels barris que la reina i el seu marit acudissin amb el landó als seus carrers, a les seves cases. Fou també durant en aquells dies que va començar a circular un rumor força curiós: les cases que havien rebut la visita de la reina, on havia dut menjar i regals, esdevenien immunes a la pesta.

76

La davallada de la xifra de morts es va cristal·litzar especialment a partir del divendres 13 de setembre, i a l’illa va començar a assentar-se un sentiment generalitzat d’optimisme. Què fou el que va frenar l’epidèmia, el que va rebaixar la seva virulència? Com que la quarantena fou la clau de la supervivència de l’estat de Minguer, els historiadors han discutit molt aquesta qüestió.

Al nostre parer, imposar les prohibicions fins al punt de disparar contra la gent, la mort per pesta del xeic Hamdullah i l’angoixa causada per la pèrdua diària de cinquanta o seixanta persones són factors que expliquen l’èxit de la quarantena. Progressos naturals i mèdics dels quals encara no tenim informacions precises, com la desaparició de les rates o l’afebliment del bacteri de la pesta, probablement també influïren en aquesta conclusió feliç. Nosaltres, però, volem parar especial atenció a l’èxit concret d’una de les mesures de quarantena.

En els dies que va arrencar l’epidèmia tots els morts de pesta musulmans d’Arkaz eren netejats per un home prim i estirat al qual anomenaven «barber» (tot i que aquest no era el seu ofici) en la cambra de ghusl de la mesquita de Mehmet Paixà el Cec. El barber primer realitzava ablucions en els morts seguint les normes islàmiques: passava un drap curosament pel cos sencer, fregava els llavis, raspallava els forats del nas i el melic amb un pedaç de tela que tenia fermament lligat als dits. A continuació netejava els morts vessant una quantitat important d’aigua mesclada amb un sabó confeccionat a partir d’olives de l’illa. Si li donaves uns quants cèntims extres a l’anciana que duia a terme la mateixa neteja dels cadàvers de les dones, també incloïa dins l’aigua unes fulles delicades de rosa que feien molt bona olor. Com que en els primers dies de l’epidèmia el doctor Nikos havia enviat bombers a la cambra de ghusl per desinfectar-la, aquests rentadors de difunts no havien contret la pesta. Amb el pas dels dies i l’increment dels morts, però, per tal de poder donar l’abast havien contractat ajudants i assistents, i havien començat a netejar els cadàvers de manera més ràpida i superficial.

Com que aquest és un tema que havia suscitat moltes discussions entre els doctors turcs, rums i francesos (representants dels otomans) i els àrabs locals durant els enterraments dels morts de còlera al Hijaz, un veterà com el doctor Nuri va voler evitar-lo des d’un principi, tal com havia fet allà. En empitjorar l’epidèmia i allargar-se els debats sobre la incompatibilitat entre les mesures de quarantena i l’Islam, el millor havia sigut pagar quatre o cinc cèntims addicionals als rentadors de morts per convèncer-los que fessin la seva labor de manera més succinta i lleugera. El «barber» i els altres rentadors de morts, que eren conscients del risc que corrien, havien deixat a una banda la seva adhesió estricta a les normes tradicionals i havien accelerat moltíssim la neteja dels morts.

Durant un temps el rentatge va consistir únicament a vessar aigua bullida sobre els cadàvers –fastigosos i desagradables amb els seus bubons, vòmits i flegmes, alguns dels quals havien començat a fer una pudor horrible– sense ni tan sols tocar-los. A continuació els cadàvers despullats es col·locaven a terra i a les plataformes de pedra del pati posterior de la mesquita, per on sempre rondaven gats, i s’assecaven sota el sol. Una estona després eren amortallats. En la segona setmana de la quarantena, però, ja s’havia renunciat a l’amortallament: foren els dies en què els cadàvers anònims havien començat a aparèixer en massa als carrers, que eren enterrats directament després de ser desinfectats amb calç.

Però, tot i que la cambra de ghusl era desinfectada constantment, el fet que en els últims dies de la governació otomana primer morís de pesta un dels ajudants dels rentadors de cadàvers (potser havia contret la pesta al seu barri) i que després, en les albors de la Revolució, també morís el «barber» conegut per tothom, va fer que el comandant i el doctor Nuri decidissin prohibir totalment el rentatge de morts. Així i tot, aquesta nova mesura no va ser anunciada prèviament de manera oficial: les autoritats simplement van tancar amb clau la cambra de ghusl, cosa que va donar pas a lluites i discussions amb els familiars dels morts, que no podien renunciar als seus costums de forma tan sobtada. Creien que si els seus éssers estimats eren enterrats sense ser rentats, molt difícilment serien absolts dels seus pecats en el més enllà.

Després d’esdevenir primer ministre i dissoldre la delegació de quarantena, el Nimetullah Efendi va prohibir que els cadàvers musulmans fossin enterrats sense ser rentats per netejadors que realitzaven les ablucions recitant les oracions pertinents cada vegada, cenyint-se a la normativa islàmica. Segons les nostres estimacions, aquest canvi de política va suposar la mort de més de vint rentadors de cadàvers. Ja durant la primera setmana del període del xeic Hamdullah, va resultar evident que si no es prenien les precaucions de quarantena i els morts es netejaven segons la tradició, la malaltia es propagaria molt més ràpidament. Després que tres dels netejadors emmalaltissin, la resta, que estaven sobrepassats per la quantitat de feina, van abandonar la seva feina i van fugir d’Arkaz.

Com que sabia que el xeic Hamdullah donava molta importància a aquest tema, el Nimetullah Efendi va recórrer a l’ajuda dels muftís i governadors comarcals per dur a la ciutat «voluntaris» d’altres poblacions de l’illa perquè netegessin els difunts. Més de la meitat d’aquests voluntaris, alguns dels quals van acceptar la tasca amb entusiasme, deixant-se emportar per sentiments sincers de germanor, fe i altruisme, van morir. Aviat es va propagar per tota l’illa la idea que exercir de rentador de morts era una feina extremament perillosa, i al govern cada cop li resultava més complicat trobar «voluntaris» efusius. Primer van enviar tres soldats de la guarnició a la cambra de ghusl, però dos d’ells van morir. Per tal de suplir la demanda creixent, van començar a convertir en «voluntaris» persones que els policies detenien als pobles passant pels camins, o que consideraven sospitosos d’estar empestats; eren forçats a rentar els cossos dels difunts durant una temporada. Un violador i un assassí que havien sigut enxampats després del motí de la presó i encarcerats de nou van morir després de treballar com a netejadors uns dies –tot i que no tenien cap coneixement sobre la tradició islàmica ni se sabien cap de les oracions.

La tragèdia dels «voluntaris» netejadors és una qüestió que han abordat justament historiadors i polítics per explicar l’extremisme i l’absurditat latents en els dies que el xeic Hamdullah i els Halifiyeci acapararen el poder. En el breu període del govern del Nimetullah Efendi del barret cònic de feltre, els enemics dels Halifiyeci o bé els membres d’altres tekkes que el xeic considerava «profans» també foren «designats» a la força com a netejadors voluntaris. Segons alguns historiadors, la mort d’aquestes persones no ha de ser considerada una incidència desafortunada producte de la ignorància i el caprici, sinó que ha de ser vista com una matança de gent sistemàtica amb intencions perverses.

En la nostra opinió, la veritable gran matança fou la que va ser perpetrada involuntàriament pels netejadors de cadàvers «voluntaris», que estengueren la pesta per l’illa i la ciutat. Quan tornaven de la cambra de ghusl als dormitoris dels tekkes, els netejadors de morts, després de passar-se el dia sencer tractant amb cossos empestats, contagiaven la malaltia fàcilment a altres deixebles. En aquella temporada, la xifra de morts en barris on els tekkes tenien una forta presència, especialment aquells que havien sigut reconvertits parcialment en hospitals, va disparar-se exponencialment a gran velocitat per culpa dels netejadors de morts, però ningú n’ha abordat explícitament la raó.

En realitat, molts dels deixebles copsaven fins a cert punt la dimensió tràgica de la situació –fins i tot els que no creien en microbis ni quarantenes– però per raons pràcticament indesxifrables seguien netejant els morts amb una adherència total a les normes religioses. El Nuran Şimşek, historiador de la salut de Minguer, ha mostrat fent ús de xifres com alguns netejadors, especialment aquells provinents del tekke dels Rifai, havien tornat a dur el microbi al tekke, recontagiant els malalts que jeien als matalassos de l’«hospital» del pati. És probable que el xeic Hamdullah rebés el microbi que el va matar d’algun d’aquests netejadors de morts creients i fanàtics, perquè la caseta de pedra on tornaven al vespre i dormien tres rentadors de morts (dos dels quals eren joves i l’altre, un vell grassonet) estava a una distància de dos passos de la modesta casa d’una sola habitació en la qual vivia l’Excel·lentíssim xeic (i que no s’assemblava en absolut a la residència d’un cap d’estat).

Al final dels vint-i-quatre dies del govern del xeic Hamdullah i el Nimetullah Efendi, als patis dels tekkes, als solars buits, als llocs concorreguts i als carrers de la ciutat s’havia assentat una «anarquia de pesta» tan bestial que avui dia ens és impossible rastrejar de manera detallada la propagació de la malaltia –d’on a on, de qui a qui–. Sabem, però, que en els últims dies de poder dels Halifiyeci molts deixebles joves dels tekkes, veient l’imparable creixement de la mortalitat i sumits en un ambient apocalíptic, havien escapat d’Arkaz i començat a viure a les muntanyes collint figues i nous.

Just després que el primer ministre doctor Nuri ocupés el seu càrrec, l’ordre de desinfectar amb llisol abundant tots els racons dels cementiris i allà on anés el carro de morts, i la prohibició estricta de la neteja de difunts, van ser crucials per frenar el ritme de l’epidèmia. Al nostre parer, la decisió de tornar a desinfectar els morts amb calç també va parar els peus a la pesta.

Els veïns d’Arkaz notaven, encara que no fos anunciat oficialment, que l’epidèmia estava perdent forces. Si bé la ciutat s’estava impregnant a poc a poc d’una atmosfera d’optimisme, les prohibicions seguien sense transgredir-se, i als carrers no s’observava gaire moviment. El 24 de setembre la xifra de morts diària s’havia rebaixat a vint. Aquesta dada va emocionar el doctor Nuri més que a tothom. El primer ministre va cridar al seu despatx el cònsol britànic George.

Igual que la resta dels cònsols, el Monsieur George havia desaparegut del mapa durant l’últim període de govern perquè temia els atacs dels tekkes i tenia por que l’acusessin de ser espia. Però havia format part de la comissió que havia decidit el futur de l’illa després de la mort del xeic Hamdullah i la dimissió del Nimetullah Efendi, una informació que el doctor Nuri coneixia.

Com a bon diplomàtic, el cònsol britànic va felicitar el doctor Nuri per haver assolit el càrrec de primer ministre. Però en la seva gestualitat podia detectar-se un tarannà que ell anomenaria «irònic» (nosaltres «càustic») del qual feia gala obertament quan es tractaven aquests temes després de la proclamació del Minguer independent. D’altra banda, però, era evident que el cònsol es prenia seriosament el nou estat.

El ministre d’Intel·ligència Mazhar Efendi també va participar en aquesta trobada. La reina va entrar al despatx i va romandre en la penombra. Per un moment tots van tenir la sensació que l’ànima del difunt Sami Paixà era allà, entre ells, i es van deixar endur per un estrany sentiment de culpa. Era com si volguessin dedicar-li unes paraules, però eren incapaços de parlar. S’havien tret de les parets els mapes otomans i la tughra d’Abdülhamit; en el seu lloc havien col·locat una bandera de Minguer i la fotografia del comandant Kâmil. Algunes coses que havia penjat anys enrere el Sami Paixà a les parets del seu despatx –plaques que mostraven directrius otomanes, vistes d’Istanbul i Minguer, i una fotografia que mostrava la plaça d’Üsküdar– seguien encara dins els seus marcs i en les seves ubicacions originals.

–Estem frenant l’epidèmia! –va anunciar el doctor Nuri amb un to mesurat al cònsol anglès George Cunningham–. L’estat de Minguer espera que el govern de Sa Majestat posi fi al bloqueig i ens enviï doctors i productes mèdics.

–El bloqueig és el que ha permès als illencs dur a terme la revolució –va dir el cònsol–. Si els cuirassats europeus marxen, el primer que farà Abdülhamit serà passar a l’acció per castigar els rebels impertinents que gosen exclamar «això és una revolució!» després d’haver assassinat despòticament el nou governador. El sultà enviarà el Mahmudiye i l’Orhaniye i bombardejarà Arkaz amb boles de canó Krupp. Diuen que va dur els vaixells a Marsella precisament perquè els equipessin amb aquesta artilleria puntera.

–I després desembarcarà soldats a la cala de Kalar i ocuparà de nou l’illa –va intervenir el ministre d’Intel·ligència–. Vostè creu que el govern de Sa Majestat es quedarà mirant sense fer res mentre Abdülhamit, el sultà roig, ve aquí a massacrar els mingueresos?

–Segons la llei internacional, l’illa de Minguer és un territori otomà.

–Però vostès estan encerclant l’illa amb cuirassats, enfonsant les embarcacions que parteixen de l’illa. Això també és segons la llei internacional? –Els presents van recordar fins a quin punt el ministre d’Intel·ligència, de veu baixeta i aspecte flonjo, fins i tot «paradet», era un negociador de morro fort.

–Sí que s’adequa a la llei internacional, perquè aquest bloqueig fou establert amb la invitació del govern otomà – va respondre el cònsol anglès.

–Llavors el que hauria de fer el govern de Sa Majestat seria reconèixer l’estat independent de Minguer. Si el gabinet britànic del primer ministre Gascoyne Cecil fos el primer a reconèixer-nos, això seria un gran orgull per al poble de Minguer. Si vostès reconeixen l’estat de Minguer, Abdülhamit no gosarà bombardejar Arkaz. Però si Istanbul opta per una acció així, ha de saber que els homes que desembarcaran aquí també aniran en contra de vostès els cònsols. Els primers a ser assassinats seran els cònsols, com va passar a Tessalònica.

–Nosaltres no pensem en nosaltres ni en les nostres vides! –va replicar el Monsieur George–. Estem disposats a donar-ho tot per a l’illa. Però igual que tots els ciutadans de Minguer, estem desconnectats de la resta del món.

–Vostè pot pressuposar perfectament a quina mena de proposta accediria el govern britànic, i què hauria de fer l’estat de Minguer per garantir una protecció contra els otomans. Si en aquest mateix instant no pot arribar a una conclusió, potser ens pot escriure un informe al respecte al llarg dels pròxims dies.

El to amb el qual el ministre d’Intel·ligència havia pronunciat tot això insinuava que «nosaltres sabem que vostè està en contacte amb el seu govern secretament». Però aquesta era una asseveració sense fonament, i incerta.

Els de l’habitació suposaven que el cònsol britànic demanaria uns dies per escriure l’informe, com havia anticipat el Mazhar Efendi. Però el cònsol els va sorprendre quan va compartir la seva opinió immediatament.

–Tots els governs de Sa Majestat els últims vint-i-cinc anys, fos quin fos el partit que estigués al poder, han observat amb gran inquietud el projecte d’Abdülhamit de reunir tots els musulmans del món en una única aliança política i plantar cara als britànics. Però a hores d’ara més de la meitat dels diplomàtics anglesos han comprès que, de fet, la política panislamista d’Abdülhamit està condemnada al fracàs. En anar veient que els musulmans no s’han unificat, sinó més aviat el contrari, que s’han dividit en àrabs, albanesos, kurds, circassians, turcs o mingueresos, la presumpta unió musulmana cada cop els sembla més un somni inassolible, fins i tot una mica de teatret cortesia del sultà. Però desgraciadament la gent que governa el nostre país avui dia són polítics que segueixen les petjades del difunt primer ministre conservador Gladstone, és a dir, gent que s’oposa a l’Islam –després d’aquestes paraules el cònsol George va callar un moment i es va dirigir a la reina–. És també conegut el despotisme que ha mostrat Abdülhamit de cara a les seves germanes i la seva família, el seu pare. El seu oncle ha recorregut al mateix despotisme per enfrontar-se als Joves Turcs, els seus opositors, els búlgars, els serbis, els rums, els armenis i els mingueresos. Si sa excel·lència la reina, membre de la família de la dinastia otomana, critica públicament la tirania d’Abdülhamit i la seva política islamista, estic segur que això animarà no només el govern britànic, sinó també França i Alemanya, a protegir l’illa i la seva gent contra les represàlies del sultà.

–Opino el mateix que el cònsol –va afanyar-se a dir el ministre d’Intel·ligència–. El problema serà trobar, tenint en compte la situació de bloqueig, un periodista que pugui fer arribar les declaracions de la reina a Europa. Perquè no podem córrer el risc que les seves paraules arribin als diaris grecs de Creta i Atenes i aquests les malinterpretin i les tergiversin.

–Tant a Londres com a París hi ha molts diaris que els encantaria explicar amb tota mena de detalls la vida de presonera de la filla d’un sultà otomà amb les seves germanes i el seu pare –va dir el cònsol George–. De fet, la coronació de sa Excel·lència la reina ha sigut notícia en molts diaris del món.

–Però el seu casament amb l’Excel·lentíssim difunt xeic no va ser notícia.

–La premsa internacional va comprendre que era un matrimoni fals, un casament només sobre el paper, una enganyifa –va respondre el cònsol–. Però, naturalment, sa Excel·lència voldrà expressar amb total sinceritat el que opina sobre el seu oncle Abdülhamit, tan tirànic i sever. La nostra reina ha patit les injusticies del sultà despòtic al llarg de tota la seva vida, i aquesta experiència dotarà les seves paraules d’uns sentiments i una força inigualables. Hi haurà membres del govern del Robert Gascoyne Cecil que entendran aquests sentiments i se’ls despertarà el desig de protegir aquesta magnífica illa contra la reacció d’Abdülhamit.

Algunes revistes i diaris de la Istanbul del període republicà com Orhun o Tanrıdağ, que quaranta-dos anys després celebrarien amb gran entusiasme les victòries de Hitler als Balcans, van dedicar algunes de les seves pàgines a al·legar que aquesta proposta benintencionada del cònsol George en realitat formava part d’una gran conspiració maquiavèl·lica en contra dels turcs. (Al seu parer, els otomans van perdre l’illa de Minguer per culpa dels paranys manipuladors de l’espia George Bey, de manera similar a com anys més tard els àrabs van ser ensarronats per l’espia Lawrence, que també volia desintegrar l’estat otomà.) Però el matí del 24 de setembre de 1901 els que participaren en aquesta reunió històrica al despatx del primer ministre compartien tots la mateixa opinió mentre miraven de reüll la seva reina: ser acceptats com a mandat o protectorat d’un estat europeu els protegiria contra els atacs d’Abdülhamit o altres poders.

–No vull que ningú em digui com he d’expressar el que sento envers els meu oncle –va dir la Pakize Sultan fent gala de la determinació que tant enorgullia i enamorava el seu marit–. Primer he de reflexionar a fons sobre aquesta qüestió per tal de decidir què és el més convenient per al benestar dels mingueresos.

77

Aquestes paraules de la reina Pakize Sultan van convèncer als homes inquiets del despatx del primer ministre que es pronunciaria en contra d’Abdülhamit. Com que aquesta era l’única font d’esperança per al futur polític de l’illa, creiem que aquesta decisió va reforçar encara més l’optimisme que a poc a poc s’estava assentant entre els membres del govern. Però la Pakize Sultan mai no arribaria a fer declaracions als diaris turcs, mingueresos o «forans» en contra d’Abdülhamit i les seves polítiques.

–Tot el que m’ha explicat a mi ho explicarà a un periodista europeu, és així de simple –li havia dit en una ocasió el doctor Nuri.

–El que em pregunto, però, és si fer declaracions d’aquest tipus és digne d’una persona com jo –havia respost la reina. Obrint els ulls de bat a bat, va revelar una expressió facial molt innocent.– Les coses que he parlat amb les meves germanes i el meu pare són les memòries més íntimes i valuoses que tinc. Com podria explicar a la premsa el mal que ens ha fet el meu oncle? El que realment voldria és saber què opinaria el meu pare sobre aquest tema.

–Ara vostè és una reina. Això ha esdevingut també un assumpte polític internacional.

–Jo no m’he convertit en reina perquè ho hagi volgut, sinó per assegurar que la quarantena es mantingui, per posar fi a l’epidèmia i que així la gent se salvi.

La Pakize Sultan va començar a plorar, el seu marit va abraçar-la i va acariciar els seus cabells castanys, recordant-li que, en qualsevol cas, com que no venia cap vaixell a l’illa tampoc hi havia cap periodista al qual fer declaracions.

Els lectors de les cartes que va escriure a la seva germana Hatice cap a finals del mes de setembre veuran com la reina fou incapaç de decidir què dir sobre Abdülhamit, i els sorprendrà llegir com, en el fons, els dies que la Pakize Sultan havia viscut al palau de Çırağan juntament amb el seu pare, la mare i les germanes havien sigut els dies més feliços de la seva vida. Durant el transcurs de la pesta, la Pakize Sultan, de vint-i-un anys, havia enyorat molt la seva anterior vida palatina, fins i tot en el període en què fou reina de Minguer. Recordava amb nostàlgia els dies que tocava el piano al seu pare i llegia novel·les, feia broma amb les dones velles de l’harem i corria d’una habitació a l’altra. A vegades també sanglotava en silenci sense que el seu marit se n’adonés.

A mesura que s’intensificaven aquesta enyorança i melancolia, la reina a vegades no tenia ganes de sortir de l’habitació de convidats, o ni tan sols del llit. Mentre que, amb l’eliminació gradual de la quarantena, els ciutadans començaven a sortir esporàdicament als carrers, i cada cop hi havia més moviment d’embarcacions al port a part dels pescadors (per exemple, les barques dels soldats o l’embarcació que anava i tornava de Kızkulesi, que es veia des de la seva cambra), una agitació que despertava –juntament amb la primera tempesta de la tardor i els vents càlids d’olor d’alga provinents del sud-oest– la ciutat de la seva llarga letargia.

Quan un dia fosc, ennuvolat i plujós de principis d’octubre la xifra de morts va caure a onze, la reina Pakize va participar en una reunió especial a l’habitació d’epidemiologia on es va discutir la possibilitat de relaxar la prohibició de sortir al carrer –el ministre d’Intel·ligència volia que s’eliminés del tot– i va contribuir substancialment a prendre les decisions. Com que hi havia casos de gent que emmalaltia per desnutrició i fins i tot moria de fam, es va decidir tornar a obrir els mercats de camperols en punts centrals de la ciutat i reconfigurar les mesures de confinament basant-se en això. Si bé aquesta decisió potser alentiria la caiguda de la xifra de morts, no perjudicaria l’optimisme que sentien els principals administradors. Els representants de les agències de viatges sol·licitaven permís per reobrir les seves oficines i anar-se preparant per al retorn a la normalitat del port, intuint que aviat tornarien a arribar vaixells i es reprendrien els viatges habituals. Com que la majoria dels representants de les agències eren cònsols, el primer ministre doctor Nuri augurava que potser el bloqueig s’aixecaria subtilment, i que el dia en el qual finalment els vaixells de les potències internacionals marxarien no trigaria gaire a arribar.

–Si els vaixells cuirassats britànic i francès marxen, el Mahmudiye bombardejarà Arkaz abans que puguin començar els viatges programats habituals! –va advertir el ministre d’Intel·ligència.

En aquell moment, tothom va pensar el mateix: per garantir la supervivència de la Revolució de l’illa, les úniques dues solucions eren o bé garantir que el bloqueig es mantingués o obtenir la protecció d’una de les grans potències internacionals.

Durant aquelles reunions la Pakize Sultan intentava imaginar què faria el seu pare en aquella situació. A vegades també s’imaginava directament com si fos el seu pare, i així era capaç de reflexionar amb més deteniment, detallisme i tranquil·litat sobre els afers d’estat –un tema que també va expressar en les cartes a la seva germana. Quan seia a l’escriptori a vegades feia com el seu pare: es fregava el front, arrufava les celles o bé contemplava el sostre reclinant el cap contra el respatller de la cadira, perduda en els pensaments. Amb aquestes accions la Pakize Sultan tenia la sensació que era el seu pare a la vegada que seguia sent ella mateixa, i ho va descriure així amb absoluta franquesa.

Cada matí marit i muller seguien anant igual de decididament amb el landó blindat a diferents barris d’Arkaz. El fet que l’epidèmia estigués apagant-se ràpidament va provocar que els veïns interpretessin cada cop més aquelles expedicions com una mena de celebracions prudents. Més que apreciar els obsequis que els duia la seva reina, els habitants d’Arkaz creien que la Pakize Sultan expulsava la pesta dels carrers.

Quan el landó blindat arribava a la plaça de cada barri –fossin barris on el difunt comandant Kâmil era molt estimat, com Turunçlar o Bayirlar, o barris rums com Dantela o Petalis– s’onejaven esporàdiques banderes de Minguer a les finestres, sortien dones als balcons per veure i saludar la reina, algunes li mostraven els nens que duien a la falda o en braços. Es rumorejava que si ella tocava un infant, o fins i tot si el somreia i el saludava des de lluny, en créixer tindria fortuna. Altres rumors asseveraven que el color magrana del mocador que utilitzava per tapar-se el cap significava que l’any següent seria més pròsper, és a dir, que l’epidèmia arribaria a la seva fi; o que vista des de lluny semblava somriure, però en realitat tenia llàgrimes als ulls; també es xafardejava sobre per què el seu marit no era particularment guapot (era cosa d’Abdülhamit, sempre tan pervers).

Finalment, es va eliminar la prohibició de sortir al carrer des del matí fins a la pregària del vespre. Que el toc de queda no fos una hora específica sinó el moment de la pregària del vespre no fou, al contrari del que sostenen alguns, una decisió política de caràcter religiós: molts dels homes musulmans no duien rellotges de butxaca, i la majoria havien perdut el concepte del temps després que el Damat Doctor hagués tornat a imposar la clausura de les esglésies (campanades) i les mesquites (crides a la pregària). En tornar a sentir-se trenta-cinc dies després la primera crida a la pregària, no s’estava convidant els feligresos a acudir a la mesquita, sinó al contrari: era una manera de comunicar a la gent de la ciutat que a partir d’aquesta hora ja no podien sortir al carrer. La crida a la pregària, que va ressonar pels penya-segats, va recordar a tothom el profund silenci en el qual havien estat sepultats el port i els carrers d’Arkaz durant tantes setmanes. Dos dies després, el divendres 4 d’octubre, es van reobrir els edificis religiosos, les mesquites i les esglésies.

Tornar a sentir un per un els sons típics de la ciutat que ningú havia oblidat del tot, però que molts donaven per perduts, contribuïa a la sensació general que la vida de sempre tornava a començar. Al principi força gent era incapaç de creure-s’ho. Els sorolls de les rodes, les ferradures i les campanetes dels carros de cavalls eren la font principal d’alegria. Nous carreters havien començat a treballar substituint els que havien mort durant l’epidèmia; igual que els anteriors, pujaven pels carrers més costeruts sense forçar els cavalls i dirigint-los paraules dolces i amistoses, fuetejant-los lleugerament només de tant en tant. En una de les seves cartes, la Pakize Sultan va expressar la gran alegria que suposava el fet de tornar a sentir els sorollets que deixaven anar els carreters amb els llavis: «eeeep, brrrss, xic xic…».

Aviat també s’hi van sumar els sons dels reparadors de murs, xemeneies i portes, dels nens que jugaven pels carrers i dels primers venedors ambulants –complementats pels sorolls dels coloms, els corbs, les gavines i altres aus, que mai no havien desaparegut–. La Pakize Sultan també va parar l’orella als sons de les dones que treien als patis les catifes i les estores o les penjaven de les finestres i les picaven amb bastons per desempolsar-les bé, preparant-se per a l’hivern que s’acostava. Aquestes dones, fossin rums o musulmanes, ja se sentien prou animades per cantar cançons mentre penjaven la bugada als seus patis o balcons.

Viatjant pels carrers de la ciutat amb el landó, marit i muller van comprendre que també el mercat havia reviscolat, ja que els arribaven els cops de martell dels artesans de coure i els grinyols dels afiladors de ganivets. Tot i que encara no havien reobert tots els establiments, als carrerons dels voltants del Mercat Vell estaven tornant a les seves tendes venedors de pomes, ous o formatges, anunciant a viva veu els seus productes com era habitual, com si la ciutat estigués plena de gent. La xifra diària de morts havia caigut a cinc o sis, però la majoria dels carrers encara estaven deserts: després de tanta mort i dolor ningú les tenia totes.

Tres dies després, en una tarda plujosa amb núvols negres al cel i llampecs a l’horitzó (la xifra de morts diària seguia sent cinc), el ministre d’Intel·ligència Mazhar va passar pel despatx del primer ministre i després d’una sèrie de reverències i salutacions ampul·loses, va recordar al doctor Nuri les declaracions que havia de fer la Pakize Sultan sobre el tirànic Abdülhamit. Naturalment, un cop es posés fi a l’epidèmia, els vaixells de les grans potències, l’objectiu principal dels quals era frenar la propagació de la pesta fins a Europa, es retirarien perquè havien complert la seva missió. Llavors els cuirassats i els soldats d’Abdülhamit farien acte d’aparició. El control de les illes del Dodecanès (per exemple, Kos, Simi o Megisti), així com altres del Mediterrani, oscil·lava entre Grècia i l’Imperi otomà. En el transcurs d’aquestes anades i tornades, que venien acompanyades de canvis constants de les banderes hissades als castells, acudien cuirassats a bombardejar les poblacions i els barris, moria molta gent, la població patia en va. Era necessari prendre una decisió com més aviat millor per evitar una tragèdia d’aquest tipus.

–La reina està avaluant totes les possibilitats! –va dir el doctor Nuri per parar el carro al Mazhar Efendi.

Però abans que afluixés la pluja va anar a la seva habitació del mateix pis per transmetre a la seva dona, que estava escrivint una carta, les paraules insistents del ministre d’Intel·ligència.

–Aquest home ens està parant una trampa! –va dir la reina Pakize amb una franca intuïció.

El doctor Nuri també havia observat com el ministre d’Intel·ligència estava acaparant sota la seva influència un per un els funcionaris que havien reprès les seves feines. Als escrivans, als soldats àrabs i als soldats de quarantena novament constituïts els queia molt bé, el Mazhar Efendi, un buròcrata treballador i modest. I a hores d’ara, ja no tenia inconvenient a expressar obertament la seva disconformitat al doctor Nuri i la reina; si bé desitjava que tornés a iniciar-se la circulació de vaixells, no volia que es restablís el servei de telègrafs, tement que Abdülhamit ho aprofitaria per esgavellar l’illa. D’altra banda, el ministre d’Intel·ligència havia ordenat, sense consultar el doctor Nuri, que es relaxessin algunes mesures d’aïllament i quarantena per així poder reobrir el port. Quan marit i muller van criticar les accions del Mazhar Efendi, l’home es va refugiar rere gestos de respecte i humilitat exagerats. Però era evident que ja no creien en la seva suposada sinceritat.

També hi havia temes en els quals la reina i el ministre d’Intel·ligència estaven d’acord. Tots dos sentien un respecte i un afecte genuïns per la memòria del fundador de l’estat, el comandant Kâmil, i la seva dona Zeynep. Els sentiments del ministre potser obeïen, però, a una calculació política. Els mingueresos estaven agraïts al comandant major, perquè havia independitzat l’illa dels otomans. A la reina, per la seva banda, li semblava molt romàntica la història d’amor de la parella –el relat d’un jove oficial otomà que s’enamorà d’una noia pugnaç i complexa (que acabava de rebutjar ser la segona dona d’algú) i que, just després de casar-se amb ella, dugué a terme una revolució–. En els més de cent anys posteriors als esdeveniments, l’amor entre el Kâmil i la Zeynep –reconvertit en la llegenda més gran de l’illa– i noves històries inventades sobre la parella han sigut emprades pels polítics com un «ciment» per mantenir unida la nació mingueresa. Hi ha molta gent que ha sigut encarcerada per ser incapaç de tolerar aquestes hipèrboles i fer bromes al respecte, criticar lleugerament aquestes llegendes o denunciar el seu sentimentalisme barat.

–Sense la determinació, la inspiració i el valor del comandant Kâmil, avui dia la nació mingueresa encara seria esclava d’altres nacions –solia dir el ministre d’Intel·ligència–. I, qui sap, potser la nació sencera primer oblidaria la seva llengua i després perdria la seva identitat, desapareixeria del mapa…

Primer es va decidir destinar diners del pressupost a establir dues escoles noves a Arkaz, una de primària i l’altra de secundària, on es donaria particular importància a l’ensenyança del minguerès. En aquestes escoles es reescriuria la història de l’illa; i per simplificar-la, es recorreria a tota mena de llegendes, des d’Homer fins a l’amor del comandant Kâmil i la Zeynep, recopilades en un llibre anomenat Anaharf (‘La lletra mare’), que s’utilitzaria per a ensenyar als nens la seva llengua. A més, en els llibres de text s’explicaria no només la infància del comandant com si fos un conte, sinó també la de la seva dona Zeynep. L’escola de nenes rebria el nom d’Escola Zeynep i la de nens, Escola Kâmil. Però la reina va recalcar que l’escola secundària hauria de ser mixta, que nens i nenes compartissin les mateixes classes: tenint en compte el moment històric en què fou plantejada, aquesta idea era molt avançada al seu temps, ingènua i difícil d’implementar, però com a mínim sí que van acordar donar a aquestes escoles els noms de Kâmil i Zeynep. Amb la insistència de la reina, l’escola rum del barri d’Eyoklima, de porticons grocs i parets roses, també va ser rebatejada amb aquest nom. La majoria dels rums d’aquest barri cèlebre pels seus colors verds i pels seus patis a l’ombra dels arbres havien marxat de l’illa; les seves residències havien sigut ocupades per inquilins nous i variats, incloent-hi fugitius de la presó i la zona d’aïllament.

S’encarregarien a una impremta de París noves sèries de bitllets de banc i segells mingueresos il·lustrats amb collages de les fotografies del comandant i la Zeynep. En la impremta del diari Havadis-i Arkata foren impreses mil cinc-centes còpies de la fotografia del comandant, que van ser distribuïdes a totes les oficines estatals de l’illa amb carros i genets a cavall.

La reina en absolut volia que escalés un enfrontament entre el govern i els contingents musulmans i conservadors de l’illa. Però aquesta gent representava coses que la treien de polleguera.

–En la seva opinió –va dir al seu marit un dia–, en una terra on s’ha proclamat la llibertat és acceptable que en el moment de repartir una herència les dones rebin una porció menor a la dels homes? En els tribunals se segueix aplicant una legislació islàmica segons la qual el testimoni de dues dones és equivalent al d’un home: això no és ni més ni menys que pura discriminació de les dones.

Quan el primer ministre doctor Nuri va comunicar al ministre d’Intel·ligència les reflexions de la reina, que considerava assenyades, aquest no va oferir cap objecció. El Mazhar Efendi no va refugiar-se en justificacions i apologies típiques dels hocas i dervixos vells, que sempre deien coses com ara «si és que les dones no tenen ni idea de la llei comercial!». Dos dies després, el 9 de setembre (aquell dia havien mort únicament tres persones), van aparèixer publicats al diari Havadis-i Arkata, que ja exercia la funció de diari oficial de l’estat, una sèrie de punts que reconeixien els drets de les dones, redactats amb un llenguatge jurídic marcadament àrid. No es feia ni una sola menció que aquesta era una reforma propulsada per la reina. És així com es va introduir a la història de l’illa el concepte de laïcisme, una decisió la legitimitat de la qual els musulmans mingueresos seguirien debatent durant dècades.

El 16 de setembre no va morir ningú de pesta. Com que això significava que el bloqueig es retiraria aviat, el Mazhar Efendi, qui bàsicament acaparava el poder real a l’illa, estava molt preocupat. Fos el barri que fos, allà on anessin la reina i el primer ministre amb el landó eren rebuts amb un entusiasme que ratllava el fervor. Els carrers s’havien reomplert de gent, les tendes tornaven a estar obertes, els que havien escapat d’Arkaz als pobles i les muntanyes estaven començant a reaparèixer. Segons la Pakize Sultan, els estornells i els roquerols voletejaven agitadament grallant com si estiguessin folls d’alegria, perquè comprenien que l’epidèmia s’havia acabat. Arreu esclataven baralles entre els propietaris legítims de les cases que tornaven de fora de la ciutat i els nous inquilins que havien ocupat les seves llars; i entre els comerciants que tornaven a les seves tendes i es trobaven que havien sigut víctimes del vandalisme i que s’hi havien instal·lat camperols. Els policies i els soldats de quarantena, que de fet no eren més que un grapat, no donaven l’abast per separar-los. Però aquesta mena de penúries no soscavaven la gran felicitat –l’epidèmia s’havia frenat, la vida de sempre tornaria a començar– que sentia tothom, que feia saltar d’emoció als nens, i que fins i tot despertava joia en els vells que ja tenien mig peu a la tomba.

78

Per tal que l’illa pogués tornar a la normalitat prèvia a l’epidèmia era necessari, naturalment, que es reprengués la circulació de vaixells programats –i això no seria possible sense restablir primer el servei de telegrafia de l’oficina de correus–. El 19 de setembre el doctor Nuri presidia una reunió concorreguda sobre aquest tema quan va ressonar per tot Arkaz el xiulet fort i profund, semblant a un grinyol, d’un vaixell que s’estava aproximant al port.

Alguns dels cònsols i ministres que seien a la gran taula on es duien a terme les reunions de quarantena es van posar dempeus immediatament. Dues persones van córrer a la finestra. Alguns altres van romandre asseguts intentant ataüllar el vaixell per la finestra. El xiulet va tornar a sonar dues vegades, de forma més llarga.

Tothom que estava en el gran saló adjacent al despatx del difunt governador Sami Paixà va posar-se nerviós. Quin vaixell era, aquell? Com havia esquivat el bloqueig? Si bé alguns cònsols aparentment tranquils van posar-se a xerrar animadament intentant esbrinar quina era la companyia i el model a partir del xiulet que havien sentit, d’altres van sumir-se en un neguit molt menys optimista: temien l’arribada d’un atac enemic i una possible massacre. En un món com aquest no era impensable que un estat imperialista arribés a una colònia remota d’incògnit, sota l’aparença d’un vaixell de càrrega inofensiu, i es disposés a desembarcar assassins fanàtics amb armes a les mans per castigar el poble. Però no, si aquell vaixell anunciava la seva arribada amb un xiulet tan melodiós, probablement venia en to de pau.

Quan l’insòlit soroll va ressonar pels penya-segats d’Arkaz, la Pakize Sultan estava a la planta baixa de l’edifici de govern (l’antiga seu de la governació) a punt de presenciar una baralla entre els dos bojos vells més cèlebres de la ciutat, el rum Dimitrios i Servet l’Encadenat. La reina havia volgut recórrer a la policia per dispersar aquella gent que els últims tres dies, després del final de l’epidèmia, havien acudit a l’edifici de govern per veure-la, per presentar-li peticions, per donar-li regals, o fins i tot per simplement besar-li la mà (alguns creien que el dimoni de la pesta havia desaparegut gràcies a aquella dona de vint-i-un anys). Els funcionaris havien buidat una habitació que donava al pati interior i solia estar plena de paperassa polsegosa i l’havien reconvertit en una cambra amb cadires, butaques i una taula de noguer on la reina rebia els ciutadans i escoltava les seves paraules, fossin elogis, crítiques o propostes.

La reina Pakize Sultan dedicava dues hores del dia a rebre en aquesta cambra –en les parets de la qual penjaven un mapa de Minguer i les fotografies retocades del comandant Kâmil i la Zeynep– tota mena de visitants. Escoltava les penúries d’illencs que buscaven familiars que havien desaparegut en el transcurs de la pesta, veïns que havien sigut incapaços de fer fora la gent que havia ocupat les seves cases, persones que exigien justícia i compensació per parents seus que havien sigut arrestats a casa i tancats a la zona d’aïllament, o pobres que s’havien quedat sense diners i feina i demanaven una ajuda del govern. El Süleyman Efendi, a qui anomenaven el Remugaire, volia posar fi a un interminable litigi sobre terrenys i pous. També hi havia ciutadans que venien a queixar-se d’afliccions mèdiques, lesions i ferides que no havien pogut mostrar als metges en el transcurs de l’epidèmia; alguns ciutadans sol·licitaven barques, permisos estatals i fins i tot bitllets de vaixell per marxar de l’illa al més aviat possible. Molts venien a demanar que es reobrís el servei de telegrafia, o que se’ls retiressin impostos de quarantena pendents que havien sigut incapaços de pagar. Una anciana irascible del barri de Turunçlar volia que la reina l’ajudés a trobar un bon marit per a la seva filla. Tothom pensava que la reina era una persona sincera, altruista i de bon cor.

Part de la gent que feia cua per veure-la eren persones que podríem anomenar admiradors «purs i genuïns». Aquests no volien demanar res en concret, simplement volien veure la Pakize Sultan, besar la seva mà o donar-li les gràcies regalant-li nous i figues que havien collit dels seus jardins. Per exemple, una mare que havia vingut amb les seves dues filles, la més gran de les quals s’havia posat vermellíssima en entrar a la cambra, incapaç de parlar. Els dos ancians bojos també eren admiradors d’aquest tipus. Gràcies al suport econòmic dels seus fills i nets havien esquivat l’epidèmia tancant-se a les residències d’estiu de la família, sortint només per presenciar la Revolució, i quan es topaven l’un amb l’altre es barallaven de manera simpàtica, xerraven amistosament i acabaven rient junts, contents d’haver sobreviscut.

Aquells dos vells senils havien anat a la seu del govern com tants altres per entregar a sa Excel·lència la reina (que tenia l’edat de les seves netes) nous i figues que havien collit dels seus horts i havien ficat en cistelles de vímet, i per recitar-li poesies en minguerès, rum i turc. Mentre feien cua havien començat a discutir, fins i tot a insultar-se en els tres idiomes. Segons alguns, aquella discussió havia sigut provocada per una tercera persona; segons d’altres, l’havien iniciat ells mateixos, perquè pensaven que si es calumniaven i empenyien davant de tothom es guanyarien la simpatia de la gent –i perquè, en el fons, era l’únic que sabien fer.

Just quan els dos bojos senils havien començat el seu festival d’insults –que probablement incomodaria força la reina– va sonar per primer cop el xiulet del vaixell de vapor. En paraules de la reina, els dos vells van somriure feliçment, «com dos nens petits», i van alçar la testa cap al cel blau com si haguessin sentit un so màgic. En sentir aquell xiulet per segona i tercera vegada, la reina es va aixecar del seu seient sense dir res a ningú, va pujar per les escales amples encatifades fins a la seva habitació acompanyada dels escortes, escrivans i servents que traginaven els cistells de regals, i va intentar albirar el vaixell des de la finestra.

Era una petita embarcació de càrrega i passatgers cretenca de color rovellat anomenada Enas. Aquest vaixell en comptadíssimes ocasions s’havia deixat veure per Minguer, ja que solia circular molt més per la línia Creta-Tessalònica-Esmirna. En veure el vaixell de xemeneia curta, grossa i plana i pont de navegació menut, però així i tot d’aspecte decidit i imponent, va reviure la profunda tristesa que solia experimentar quan observava les embarcacions de vapor que anaven del mar Negre al Mediterrani i altres ferris del Bòsfor que fluïen per davant de les finestres del palau de Çırağan: la vida que l’esperava no es limitaria a romandre tancada i empresonada en una habitació, sinó a bord d’un vaixell que la duria a un altre univers.

Però quan observava els vaixells des de la finestra del palau estava al costat del seu pare, o si més no rodejada d’objectes impregnats per la seva olor. L’enyorança d’Istanbul i el seu pare va convertir-se en dolor, i es va asseure a l’escriptori per redactar una nova carta, pensant que així es calmaria, on va deixar per escrit que era plenament conscient de la seva responsabilitat de cara a Minguer i que s’enorgullia de ser tan estimada per la seva gent. A la reina tampoc li semblava correcte que els homes musulmans tinguessin dret a casar-se amb quatre dones i es poguessin divorciar de les seves esposes en el moment que volguessin simplement repetint tres vegades «em divorcio!». Va escriure obertament a la seva germana que quan tingués l’oportunitat posaria punt final a aquesta pràctica. També estava segura que si el seu pare estigués al corrent d’aquests plans i reformes, se sentiria orgullós d’ella.

El cònsol britànic de Creta havia dut a terme les gestions necessàries perquè l’embarcació de color rovellat que la Pakize Sultan observava acostar-se lentament al port obtingués el permís per poder passar entre els cuirassats de les grans potències. A bord del vaixell hi havia més de quaranta mingueresos, la majoria rums, que havien escapat a Creta en les albors de l’epidèmia; tres doctors, dos d’ells musulmans; llits, tendes i materials sanitaris que s’havien reunit per combatre la pesta, encara que arribessin tard.

Molta gent, interpretant l’Enas com el senyal definitiu que la pesta realment havia desaparegut, havien deixat les seves tasques i havien baixat al port, on s’estava vivint un ambient de gresca. La reina va observar detingudament des de l’habitació com dues barques havien partit de la dàrsena en direcció al vaixell oxidat mentre aquest tirava l’àncora al mar. Entre la gentada de la dàrsena van encetar-se a l’instant discussions sobre la naturalesa d’aquesta embarcació. Com s’ho havia fet, per arribar? És que potser els cuirassats havien escampat la boira?

Tan sols tres hores després, quan els primers passatgers ja havien desembarcat al port, el primer ministre doctor Nuri va comunicar a la reina que el vaixell era de caràcter «amistós», que havia sigut capaç d’arribar a l’illa de resultes d’un acord provisional entre els britànics i el seu oncle. (Va observar en el rostre de la Pakize Sultan que les paraules «el seu oncle» no despertaven ràbia, sinó una enyorança d’Istanbul.)

El ministre d’Intel·ligència, després de revisar la identitat de tots els passatgers del vaixell, havia determinat que la persona més important a bord era un jovial periodista francès de nas enorme que s’havia encarregat de fer arribar a Europa les notícies que s’havien publicat sobre Minguer en els diaris francesos i britànics. Estava preparat per dur a terme una entrevista amb la reina sobre la seva família –el seu pare, les germanes i la resta de parents que havien sigut encarcerats per Abdülhamit– i, evidentment, sobre com havia esdevingut la reina d’un estat autònom pràcticament com si fos una ironia del destí. Le Figaro i el The London Times dedicarien molt d’espai a aquesta entrevista, i segons el ministre d’Intel·ligència això serviria per animar els britànics a protegir l’illa contra les represàlies d’Abdülhamit. El cònsol George també havia demanat que recordessin a sa Excel·lència la reina que havia de recalcar el seu odi contra els moviments islamistes i la discriminació de les dones.

–Senyor meu… nosaltres per què estem en aquesta illa?

–Encara no sabem del cert per què el seu oncle ens va incorporar a la delegació que partia cap a la Xina…

–Però vam venir aquí arran de l’assassinat del pobre Bonkowski Paixà, en pau descansi, perquè el meu oncle va decidir que vostè havia de frenar l’epidèmia de l’illa i resoldre el crim, no és així? –va dir la reina al seu marit amb una veu lleugerament altiva però didàctica, fins i tot plena de compassió.

–Pel que fa a això, com que gràcies a Déu hem assolit el nostre objectiu, la gent d’aquí l’han fet a vostè reina.

–Jo encara no acabo d’entendre per què m’han fet reina. Però el que sí que sé, senyor meu, és que nosaltres no vam venir aquí per separar aquesta illa del nostre imperi i entregar-la als britànics. Després de tot això tinc la sensació que tornar a Istanbul, tornar a veure les meves germanes i el meu pobre pare, no és més que un somni.

–Ara per ara és complicat que hi tornem.

–En soc conscient, senyor –va dir la reina–. Féssim el que féssim nosaltres aquí, ho vam fer per frenar l’epidèmia. Ara per ara ens haurem de quedar a Minguer. Tenim un deute espiritual amb aquesta nació que m’estima i m’ha fet reina! Li seré sincera: l’últim que desitjo ara és veure un periodista francès per explicar-li xafarderies sobre el meu oncle. El que vull és que pugem al blindat –així era com es referien al landó entre ells– i anem a Dikili, Kofunya, els Alts Turunçlar i els altres barris per trobar solucions als problemes de la gent que més ens necessita.

El periodista francès de nas enorme que el Mazhar Efendi i el cònsol George havien dut a l’illa utilitzant secretament les línies de telègraf pensava que la reina estava fent-se pregar. Mentre esperava una audiència, va començar immediatament a reunir informacions per escriure altres articles sobre la història de l’illa, els seus encants, el castell i la masmorra, i per descomptat l’epidèmia de pesta. Quan el periodista es va assabentar que hi havia una sèrie de funcionaris otomans desterrats a Kızkulesi amb el pretext de la quarantena, que havien viscut allà empresonats en duríssimes condicions durant cent tretze dies, va demanar el permís de la reina per anar allà a entrevistar els «turcs». La reina tant va donar-li permís com també va decidir anar ella mateixa a Kızkulesi per observar la situació.

Dues hores després, a mitja tarda, la Pakize Sultan i el doctor Nuri van arribar a Kızkulesi amb una petita flota de tres embarcacions. S’havia informat amb anterioritat que la reina i el primer ministre vindrien a Kızkulesi per realitzar una inspecció, però en desembarcar l’única persona que els va rebre fou el funcionari rum responsable de l’illa i el seu gos bòxer. En els cent tretze dies que havien transcorregut des de la proclamació de la independència, més de la meitat dels més de seixanta funcionaris lleials al sultà i Istanbul (alguns s’hi referien com a «turcs») provinents d’Arkaz i altres pobles de l’illa que s’havien negat a col·laborar amb el nou estat de Minguer havien mort. En els primers dies de la Revolució, aquests funcionaris havien sigut ensarronats pel difunt governador Sami Paixà, que deia que «L’estat de Minguer és magnànim!». Creient-se les seves paraules, havien declarat que volien tornar a Istanbul renunciant a les promeses de salaris elevats; i com a resposta al seu franc candor, al seu desig de tornar, havien sigut castigats.

Els primers dies el càstig consistia a romandre empresonat en aquesta petita illa escarpada amb el pretext de la quarantena i a haver d’assecar-se al sol sobre les pedres de l’illot sense poder tornar a Istanbul. Però més endavant la pesta, que arribà amb la massa de funcionaris lleials a Istanbul provinents d’altres bandes de Minguer, havien convertit aquest illot de quarantena en un infern. Si la meitat d’aquestes persones amuntegades les unes sobre les altres havien aconseguit sobreviure era perquè l’altra meitat havia mort (els cadàvers es llançaven al mar des d’un petit penya-segat i eren arrossegats pels corrents del Mediterrani). En el transcurs d’aquests dies nefasts, els funcionaris havien arribat a la conclusió que les autoritats de Minguer estaven intentant arribar a un acord amb Abdülhamit utilitzant-los a ells com a fitxa amb la qual negociar.

Alguns dels «ostatges» de Kızkulesi havien planejat fer-se amb la barca que anava i venia de Minguer i fugir d’aquell illot. D’altres fantasiejaven amb la idea que en algun moment el cuirassat Mahmudiye, que s’havia sumat al bloqueig, vindria a bombardejar l’illa i els salvaria, i preferien esperar. Però a poc a poc s’anaren podrint a causa de les terribles condicions, discutint-se i esbatussant-se entre ells sota la influència de la calor, la fam i la pesta. Alguns dels funcionaris otomans més veterans i propers a Abdülhamit, com el director de fundacions Nizami Bey o el governador de districte Rahmetullah Efendi, que tant detestava el Sami Paixà, formaven part dels que havien mort en massa durant la primera setmana del govern del xeic Hamdullah.

L’única persona que havia sobreviscut a aquella massacre sense perdre el seny era el Hadi, l’assistent del nou governador que havia sigut assassinat abans d’adoptar el seu càrrec. Quan en les seves memòries parla d’aquesta visita a Kızkulesi de la reina i el seu marit, es refereix a ells igual que descriu els últims sultans otomans, la seva dinastia sencera, els prínceps i els damats, i els fundadors de la República de Turquia –és a dir, utilitzant un llenguatge derogatori i menyspreador–. Al seu parer, com que la Pakize Sultan i el doctor Nuri duien vides palatines, havien perdut el contacte amb la realitat i havien esdevingut mers sicaris dels poders internacionals: eren uns rellepats que vivien en torres de marfil.

La majoria dels que havien sigut exiliats a Kızkulesi sense poder tornar a Istanbul havien dedicat les seves últimes raneres a maleir l’exgovernador Sami Paixà, que tant els havia abandonat aquí com també havia escindit l’illa de l’imperi.

Quan escoltava les penúries d’aquests «màrtirs» otomans, la Pakize Sultan va experimentar un fort sentiment de culpabilitat i de vergonya –com li passaria a qualsevol reina conscient de la seva responsabilitat–. Explicaria a la seva germana que en veure aquells captius, aquests ostatges lleials a Istanbul els ulls dels quals s’havien inflat fins a sortir-se de les òrbites i que havien esdevingut esquelets a causa de la fam i la inanició, hauria volgut suplicar al periodista francès que «per favor no escrigui res sobre això, no deshonri els mingueresos!». El seu pare Murat V parlava un excel·lent francès –en els seus temps de príncep havia causat sensació entre els periodistes europeus–. Però la Pakize Sultan no estava tan segura del seu domini de l’idioma. Després d’haver-se negat a concedir al periodista del nas gros una entrevista sobre «el sultà presoner a l’harem amb les seves filles», el que tampoc no podia fer era prohibir-li que escrivís sobre el que havia passat a Kızkulesi, la tragèdia viscuda pels «funcionaris turcs». La reina va guardar silenci, ofegada pels sentiments contradictoris que xocaven al seu interior. Es trobava entre l’espasa i la paret: d’una banda sentia una responsabilitat de cara a l’illa, però, de l’altra, tenia l’esperança de tornar a Istanbul –i potser també per això, va reflexionar, sentia tanta vergonya.

Caminant cap a les barques per tornar a la ciutat, la reina va encarar-se al seu marit, el primer ministre, i li va donar una ordre directa que tothom va escoltar:

–El vaixell cretenc rovellat que està ancorat als voltants del castell i que està a punt de partir farà una parada a Kızkulesi per recollir tots aquells que vulguin tornar a casa seva, a Istanbul!

79

Tornant en barca al port des de Kızkulesi, els ulls de la Pakize Sultan van buscar i van trobar la finestra de l’habitació de convidats de l’antiga seu de governació i l’actual govern, des d’on escrivia les cartes. Era com si s’estigués observant des de fora, descobrint com d’angost i limitat era l’angle des del qual havia contemplat el món durant cent setanta-sis dies (els havia comptat).

El més sorprenent, però, era que fos ara, tornant en barca, que s’assabentés de la proximitat del magnífic Mont Blanc i els penya-segats incipients situats just darrere el seu escriptori i la finestra. Era impossible que no hagués estat sota l’efecte de tal titànica presència natural tenint-la al costat simplement perquè no la veia! A les seves cartes la reina es preguntava quin podria haver sigut l’efecte del Mont Blanc, el reflex del qual sobre el mar serè va emocionar-la de valent. Igual que el dia que havia arribat a l’illa, es podien veure les roques del llit marí, els peixos espinosos d’un pam que nadaven ràpids, els crancs ancians i contemplatius, i aquelles algues blaves i verdes en forma d’estrella.

En tornar a la seva cambra, la Pakize Sultan no va poder desfer-se d’aquest sentiment de melancolia. Quan una hora després l’embarcació cretenca d’aspecte oxidat ancorava a prop de Kızkulesi per recollir els funcionaris otomans, va entrar al despatx del seu marit, el primer ministre. La parella va intentar observar des de lluny com els últims funcionaris otomans, que finalment tornaven a Istanbul totalment destrossats, carregaven a l’embarcació cretenca les seves maletes i pertinences desbaratades.

–L’imperi ha perdut definitivament aquesta illa… els seus darrers funcionaris l’estan abandonant! –va dir el doctor Nuri amb una certa fredor–. Vostè desitjaria tornar a Istanbul a bord d’aquest vaixell?

–Mentre el meu oncle segueixi ocupant el tron, serà difícil que puguem tornar a Istanbul.

És així com la dura qüestió de la «traïció a la pàtria», que els turmentaria fins al final de les seves vides, va adoptar una naturalesa més innòcua convertint-se en l’expressió «la possibilitat de tornar a Istanbul».

–Per descomptat Istanbul apreciarà el fet que vostè hagi facilitat el retorn d’aquests pobres funcionaris otomans a les seves llars! –va dir el doctor Nuri–. Però els enemics locals d’Abdülhamit i detractors dels otomans la criticaran per haver pres aquesta decisió.

–Quan diu Istanbul es refereix al meu oncle… –va dir la reina–. Nosaltres no hem enviat de tornada aquests funcionaris empresonats com ostatges per caure en gràcia al meu oncle o a les grans potències! Enviar a casa aquests subjectes otomans lleials i valents després de l’injust tractament al qual han sigut sotmesos és una qüestió humanitària! L’estat otomà establert pels meus avantpassats ha sobreviscut durant sis-cents anys gràcies a aquesta mena de súbdits, tan devots i altruistes.

La pesadesa d’aquestes paraules els va fer callar una estona. En la distància, a prop de Kızkulesi, un cop havien embarcat tots els passatgers, l’embarcació cretenca va fer sonar tres vegades el seu xiulet, igual que quan havia arribat. El marit va veure com, de sobte, als ulls de la reina apareixien llàgrimes provocades per enyorança d’Istanbul, i la va voler calmar.

–Encara que poguéssim tornar a Istanbul, allà esdevindríem els presoners del seu oncle, com tothom –va dir–. Però aquí som la reina i el primer ministre, i tenim l’oportunitat de prestar els nostres serveis a aquesta bonica illa i a la seva noble nació.

–Però igual que s’ha acabat l’epidèmia, el bloqueig també s’acabarà! –va dir la reina–. Em pregunto què passarà llavors. –I, a continuació, com que no volia reflexionar sobre la seva pròpia pregunta, va donar via lliure al seu desig més profund:– Pugem al blindat, fem un volt pels carrers de Dantela i Flizvos!

Potser la reina havia intuït que aquest seria un dels últims viatges que faria en landó amb el seu marit: en la carta que va escriure després va parlar amb grandiloqüència dels nens que jugaven a fet i amagar en els jardins verdíssims de Hora; dels carrers ajustats com un encaix de Germe; de l’aigua potable de Tatlısu, més tova que la de Beykoz i Çırçır; de l’excel·lent vista des del solar escollit per al mausoleu del comandant a Turunçlar; dels gats del barri de Kadirler que es rascaven prenent el sol a les escales abruptes que baixaven fins al mar; dels gerros amb roses col·locats sobre les taules de tots els colors de cafès, restaurants i pastisseries a les voreres de l’avinguda d’Istanbul; de les llisses llobarreres que nedaven al mar tranquil sota la finestra del landó i els seguien saltant al llarg de la dàrsena. Va descriure aquestes boniques imatges amb una gran efusió, com si mai les volgués oblidar.

El dia 15 d’octubre el diari Havadis-i Arkata, que estava sota control del ministre d’Intel·ligència, va publicar un article que ocupava la meitat de la primera pàgina on es parlava d’aquestes excursions de la reina i el primer ministre. El text elogiava la coratjosa reina, que cada dia acudia a les cases de la gent i escoltava els problemes dels ciutadans i els duia regals, quelcom que fins i tot ho havia fet durant els dies més perillosos de l’epidèmia. En el text abundava un to d’admiració i respecte, però en el darrer paràgraf també era palpable una sensació de desencant: en una de les visites en landó al barri d’Arpara, la reina, que repartia obsequis, peix sec i paquets de galetes de mar a la gent, no havia pogut dialogar amb uns nens que s’havien acostat amb el desig de conèixer-la perquè no parlava minguerès. I pitjor encara: una dona que l’admirava molt va col·locar-li a la falda la seva filla d’ulls blaus que li havia dut en braços perquè l’acariciés i li va explicar plorant com el seu marit havia mort durant l’epidèmia i la família no havia rebut, desgraciadament, la compensació econòmica que els havien promès a canvi de la crema de la seva casa, afegint que no tenia a ningú, i uns segons després de dir que la reina era l’única persona que podria entendre la seva misèria, es va adonar que ella no havia entès absolutament res del que havia dit perquè no parlava el minguerès, un fet que l’havia decebut moltíssim. L’article recordava que, tot i que la reina tenia un gran cor i la gent de Minguer l’apreciava molt, els illencs s’entristien quan es feia palès que no coneixia la llengua de la nació, raó per la qual les últimes setmanes la reina només havia visitat barris on es parlava francès, rum i turc; és a dir, que havia acudit als barris més rics.

El doctor Nuri no va amagar el desassossec que li havia generat aquell text, que va llegir a la seva dona en el despatx del primer ministre, afirmant després que això era una jugada del ministre d’Intel·ligència. Però la reina, fent gala del seu optimisme i ingenuïtat típics, va dir al seu marit que aquesta era una crítica constructiva i raonable, i que a partir d’ara el més apropiat seria anar als barris més pobres on es parlava minguerès.

L’endemà van modificar la ruta del landó (es va notificar als escortes i fotògrafs) i van realitzar una excursió per Kadirler. Aquesta sortida va anar molt bé perquè la reina va emprar de forma adequada i precisa una sèrie de paraules minguereses antigues que havia mig après, i perquè dos nens molt simpàtics havien fet riure a tothom imitant un carro de cavalls i el seu conductor (emulant també els seus sorolls característics).

Però l’endemà, just quan baixaven del carro a Turunçlar, dos joves infiltrats entre la gentada que s’havia acumulat per rebre la reina van exclamar «Minguer és dels mingueresos!», de manera que els periodistes ho poguessin escoltar, i van esfumar-se. Mentre la reina estava repartint els regals amb la moral tocada, dues dones del barri, en veure que estava mústia, van voler consolar la filla del sultà dient-li no es deixés desanimar per aquells marrecs, però ella s’ho va prendre personalment i li va explicar amb detall a la seva germana Hatice que aquells bandarres estaven sent injustos amb ella: després d’esdevenir reina havia dedicat cada dia una bona estona a memoritzar vint paraules de la vella llengua mingueresa. Era la principal promotora de la història d’amor entre la Zeynep i el comandant i els seus ideals exaltats. A més, tenint en compte que era nativa d’Istanbul, el fet que conegués prou bé la història de l’illa, la seva cultura, les personalitats i les idees polítiques de la nació i els múltiples clans no hauria de ser utilitzat en contra seva, sinó considerat digne d’elogi. Com que era d’un llinatge «diferent del de tothom» podia adoptar una mateixa distància de cara a tots els ciutadans i prendre les decisions més correctes, més objectives.62 Els seus ancestres havien fet de l’estat otomà el més fort i gran de la història del món, i això no ho havien aconseguit intentant emular les gents de les nacions que subjugaven, sinó precisament mantenint les seves diferències.

–Estimada Pakize –li havia dit en una ocasió el seu marit–, potser la raó per la qual els otomans estan perdent totes les seves illes i terres una per una és precisament el fet que els seus ancestres no s’identifiquessin amb les diverses nacions que havien subjugat i no volguessin tenir res a veure amb els habitants d’aquells territoris.

Dos dies després va aparèixer un altre text, aquest cop en el diari rum Neo Nisi i firmat pel periodista Manolis, on es discutien algunes de les idees presentades en l’article de Havadis-i Arkata: s’explicava que «la gent mingueresa s’hauria de governar ella mateixa», quelcom que «el gran comandant havia demostrat amb escreix»; que «igual que a les colònies paupèrrimes i menudes de l’Àsia i l’Orient Llunyà, a Minguer no hi ha cap necessitat d’administradors que ni tan sols parlen la llengua del poble», especialment «filles de sultans» els pares de les quals «estan sota les ordres de l’organització internacional dels francmaçons». En l’article del Manolis també es mencionava que si bé la reina era estimada pels illencs, tampoc s’hauria de fer gran cosa de la curiositat que suscitava la Pakize Sultan, ja que «una filla de sultà que ha viscut empresonada com una esclava» despertaria la curiositat de la gent en qualsevol indret del món. El més important, però, era recordar el següent: «L’univers otomà, on tothom és el súbdit d’Abdülhamit i on les dones són esclaves dels homes com si fossin ocells engabiats o un gerro que ornamenta la casa, mai a la vida pot ser un exemple a seguir per la nació mingueresa i el seu brillant futur, perquè la nació mingueresa i les dones minguereses ara ja són lliures!».

–El Manolis aquest ens ha insultat a mi i al meu pobre pare! –va dir la Pakize Sultan–. Suplico que li pari els peus. Jo no soc un ocell o una esclava engabiada en un harem, soc la reina. No vull que ningú més llegeixi aquest text.

–Senyora meva, cregui’m, si ordenés el segrest d’aquest diari que de fet no llegeix ningú, es faria fins i tot més ressò de l’assumpte, se’n parlaria encara més. Està clar que això ho ha fet escriure el Mazhar Efendi; ell és qui se’n podria aprofitar més.

–Jo soc la reina d’aquest país, i qui em va atorgar el títol fou aquesta nació! –va dir la Pakize Sultan–. Si les meves paraules cauen en orelles sordes, no romandré en aquest càrrec ni un sol dia més.

–Abans que res ha d’escoltar les indicacions del seu marit i acatar-les, és un manament de l’Islam! –va respondre el doctor Nuri amb un somriure a la cara.

A la Pakize Sultan no li va fer gens de gràcia que el seu marit es prengués de broma el tema difamant la seva dona, somrient com un babau. Però el que més la treia de polleguera era constatar que ni tan sols el seu marit estava disposat a escoltar-la. Aquella tarda la discussió es va allargar i van acabar emprenyats, raó per la qual no van anar a visitar cap barri durant un parell de dies. Les labors administratives estaven en mans del ministre d’Intel·ligència. El tercer dia, finalment, van prendre la decisió d’anar al carreró més bonic que donava al mar del barri de Dantela, una zona serena i segura.

L’endemà, quan marit i muller estaven a punt de pujar al landó blindat, el ministre d’Intel·ligència Mazhar Efendi els va aturar dient que hi havia hagut un avís de bomba. El més pertinent seria cancel·lar temporalment aquestes excursions per la ciutat –fos quin fos el barri triat.

La reina va dir al seu marit que no s’ho creia, que estaven forçats a fer el que ordenava aquest home que ambicionava escalar posicions.

–Jo també he reflexionat molt sobre tot això, senyora meva! –va dir el doctor Nuri–. Si ens trobéssim en una greu cojuntura, Déu no ho vulgui, i demanéssim ajuda, una part de la gent vindria a auxiliar-nos… Però pel que fa als homes armats, no sé si ens escoltarien o no. Crec que com a molt podríem amassar quaranta o cinquanta soldats valents. Però així que el ministre d’Intel·ligència obre la boca, té als seus peus un exèrcit enorme de soldats de quarantena, escortes, soldats àrabs de la guarnició, reservistes i nous reclutes.

–És a dir, que tornem a ser captius, no és així? –va sospirar la Pakize Sultan.

–Sí, molt em temo… Tanmateix, no s’oblidi que segueix sent la reina de Minguer, i que mentre així sigui, el món sencer l’anirà reconeixent a poc a poc a vostè com la cap d’aquesta nació autònoma, s’inclinaran davant seu. Ja ha passat a la història per haver frenat l’horrible pesta de Minguer sense que arribés a Europa. I és que Europa li hauria d’estar agraïda!

La Pakize Sultan va acceptar aquesta nova realitat: desgraciadament els seus dies de llibertat –en els quals havia pogut sortir de la seva habitació, caminar pels carrers a la seva voluntat i passejar en carruatge pels barris que volia i així contemplar la gent, les cases i els objectes de la ciutat– havien arribat a la seva fi. Aviat es van plantar guàrdies a la porta de l’habitació de convidats, igual que en el període del xeic Hamdullah. Aquest cop, però, eren sis o set. Però a diferència dels del govern anterior, si la reina i el primer ministre sortien a l’exterior, aquests guàrdies no els observaven amb mirades agitades i apuntant-los amb les armes; simplement adoptaven la posició de ferms i els barraven el pas fent un mur amb els seus cossos. Quedava clar que l’illa estava sent governada pel Mazhar Efendi amb els altres ministres.

Van passar dotze dies en els quals no van sortir en cap moment de l’habitació. Com que durant aquest temps no veia res nou, lamentablement la reina va escriure molt poc a la seva germana. Però la seva ment, la seva ànima, estaven ocupades rumiant sobre la gent de l’illa i els barris més remots. En una carta que va trigar cinc dies a acabar comentà a la seva germana Hatice que últimament sentia molta curiositat per les novel·les policíaques que el seu oncle Abdülhamit llegia des de feia anys. És que potser el seu marit funcionari, que temps ençà li havia llegit novel·les al sultà enllitat des de darrere del paravent, podria enviar a la Pakize els títols dels llibres i els noms dels autors?

Un d’aquells dies tancats a l’habitació van parlar una llarga estona sobre com tornar a Istanbul, però l’única solució que trobaven era obtenir el perdó de l’oncle de la Pakize Sultan. Mentrestant, a Minguer, per desgràcia encara se seguien publicant als diaris textos derogatoris i cínics en contra de la reina (les expressions i paraules més utilitzades eren «palatina», «otomana», «de l’harem», «gàbia», «presonera», «turca», «colònia» i «filla d’un francmaçó»).

El vespre del 5 de desembre, un mes i mig després que s’hagués sufocat l’epidèmia, el ministre d’Intel·ligència Mazhar Efendi va acudir a l’habitació de convidats i explicar un fet que considerava una «situació urgent»: semblava que les potències mundials, que volien retirar el bloqueig, havien arribat a un acord amb Abdülhamit… Existia la possibilitat que aquella nit els vaixells francesos i britànics s’apropessin a Arkaz per dur a terme un desembarcament de tropes. Ningú de l’edifici de govern volia, naturalment, que aquests distingits convidats fossin víctimes de xocs internacionals. Per aquesta raó, en fer-se fosc serien transportats en carro cap al nord, a fora d’Arkaz, a un indret que els poders exteriors no coneixien ni podrien trobar –era tan secret que ni tan sols podia revelar la ubicació a la parella.

Primer el landó blindat faria camí amb un carro d’escortes al darrere; després d’arribar a Andin, pujarien a una barca que els duria a la seva nova residència a l’illa. Era necessari que en dues hores totes les seves possessions i maletes estiguessin preparades a la porta de l’edifici de govern.

Més endavant, la Pakize Sultan escriuria a la seva germana que no van trigar ni una hora a recollir i estar a punt per a la partida. S’havien deixat emportar per la por. Al principi havien imaginat que caurien en mans dels britànics –o els francesos– però en veure que ni a l’edifici de govern ni pels carrers d’Arkaz hi havia soldats addicionals, ni cap moviment fora de l’habitual, van concloure que les notícies sobre els cuirassats eren una exageració. El landó conduït pel carreter Zekeriya va avançar sense cap mena de pressa per la Cala de la Pedra en la foscor, i va dirigir-se cap amunt, cap al nord, al llarg de la costa oriental de l’illa.

El camí esbiaixat pujava i baixava, s’acostava i s’allunyava de la platja, passava entre les vinyes. Van sentir des de la finestra el xiuxiueig dels arbres, l’esquitx de l’aigua brollant d’una font, els cruixits d’un eriçó que es movia entre la vegetació. Quan va sortir d’entre els núvols una lluna plena de color plata, van tenir la sensació que ja no estaven en un mateix món, sinó en un univers diferent, misteriós, situat sobre els núvols negres.

En aquell moment va aparèixer davant seu una cala. La lluna es reflectia sobre el mar calmat en la forma d’espurnes platejades. En aturar-se el carruatge van poder escoltar el silenci infinit del món.

S’entreveien en la foscor uns escortes i remers que havien sortit del carro del darrere; van ajudar a la reina i el primer ministre a baixar. Van usar el petit esglaó del moll per pujar amb els seus baguls a una barqueta que estava apartada a un racó rocós de la cala, impregnada d’una olor de petxina i algues; i després a una barca més gran que els estava esperant mar endins, balancejant-se lleugerament sobre les ones. En aquesta segona barca, tots dos van reconèixer en la foscor un dels secretaris del ministre d’Intel·ligència Mazhar Efendi, que els estava esperant entre els remers.

Mentre la barca avançava en direcció al mar obert, el secretari, assenyalant les fosques aigües, els va anunciar que l’Aziziye havia vingut abans que es fes fosc i havia llançat l’àncora, que els estava esperant just allà.

Sí, aquesta és la paraula que havia pronunciat, ho havien sentit bé: «Aziziye». L’Aziziye, el vaixell que els havia dut a Minguer en comptes de la Xina, el vaixell on havien vist per darrer cop el Bonkowski Paixà. Durant una estona van quedar-se estupefactes, com si estiguessin dins d’un somni –experimentant una mescla de confusió, por, curiositat i emoció– i van callar observant-se l’un a l’altra. Com escriuria en una carta la Pakize Sultan, en aquell moment se sentien com nens, perquè els estaven duent a llocs sense consultar-los ni preguntar-los res.

Poc després, però, es va entreveure la silueta fosca de l’Aziziye sota la llum de la lluna. La barca va accelerar i es va apropar a la plataforma d’escales blanques que penjava del vaixell.

A causa de l’ombra generada per l’embarcació, per uns moments tot va quedar sepultat en una foscor absoluta. De sobte, el doctor Nuri va veure com algú s’emportava els baguls cap amunt. Quan la Pakize Sultan estava pujant el primer esglaó de les escales, el secretari del ministre d’Intel·ligència es va posar dempeus en la barca que es balancejava sobre les onades i s’hi va dirigir amb un to formal.

–Excel·lentíssima reina, Excel·lentíssim primer ministre! –va dir–. El vaixell Aziziye, reprenent la seva ruta allà on la va deixar, prosseguirà el seu viatge cap a la Xina passant per Alexandria. –Just quan la llum de la lluna estava a punt de caure sobre ells, els va acomiadar inclinant-se amb gran respecte i reverència.– La nació mingueresa agraeix a les seves excel·lències els seus serveis! –va afegir. Això ho va dir mirant més a la reina que al doctor Nuri.

La reina va pujar per les escales i va embarcar escoltant aquelles paraules elogioses. El mateix capità rus de mesos abans els va venir a rebre, somrient amb la mateixa serietat. Era com si les llums de les cabines i el saló de convidats on havien sopat amb el Bonkowski Paixà haguessin sigut enceses per recordar-los que aquest era un altre món. Quan la Pakize Sultan i el seu marit s’estaven acostant a l’habitació revestida de caoba i mirall emmarcat en or, que feia la mateixa olor de cuir i pols, on havien passat tantes hores felices, el vaixell es va posar en moviment. La Pakize Sultan va sortir a coberta sense perdre ni un instant. Volia contemplar la «incomparable» vista de Minguer, que seria recomanada als lectors de totes les guies de viatge sobre el Llevant publicades al llarg del segle XX.

Mentre l’Aziziye avançava en paral·lel a les muntanyes Eldost, que s’estenien del nord al sud de l’illa, la Pakize Sultan va poder veure els pics volcànics punxeguts. Després els núvols van passar per davant de la lluna i tot va esdevenir fosquíssim. La Pakize Sultan, de sobte angoixada en sentir que potser ja no veuria més l’illa de Minguer, va ataüllar la llum pàl·lida del Far Àrab que s’encenia i s’apagava. Just en aquell moment la lluna va sortir de darrere els núvols i va poder contemplar per un moment les torres punxegudes del castell i l’esplèndid Mont Blanc al darrere. Una imatge que va durar poc, perquè aviat la lluna es va tornar a perdre. La Pakize Sultan, després d’observar la foscor una bona estona amb els ulls entelats, sospirant per poder veure Minguer una última vegada, va tornar a la seva cabina.

Anys després

Els lectors més perspicaços hauran notat que al llarg d’aquest llibre m’he mostrat especialment propera a la Pakize Sultan i el doctor Nuri, més que als altres personatges. Jo soc la neta d’una de les seves filles. I com que vaig fer el meu doctorat a la Universitat de Cambridge centrant-me en la història de les illes de Minguer i Creta en la segona meitat del segle XIX, és perfectament comprensible que se’m sol·licités dur a terme l’edició i la publicació de les cartes.

Després d’un viatge tempestuós que va durar vint dies, la meva besàvia, la reina Pakize Sultan, i el meu besavi, el doctor Nuri, van arribar finalment a la Xina amb un retard de sis mesos –primer al port de Tianjin i després a Pequín.

Durant aquests mesos la guerra dels Bòxers, raó per la qual s’havia enviat allà la delegació assessora otomana, havia arribat a la seva fi amb la victòria dels poders internacionals. Els soldats de diverses nacions de les grans potències ocupadores, després d’esclafar l’exèrcit i els ciutadans rebels xinesos amb gran brutalitat, van saquejar Pequín durant dies. Els xinesos i els musulmans xinesos que un any abans havien matat cristians pels carrers foren exterminats en massa pels francesos, russos i alemanys. (Tolstoi fou l’únic escriptor occidental que es va pronunciar en l’opinió pública internacional per criticar la sang vessada cruelment, la ferocitat dels exèrcits ocupants als quals Abdülhamit havia donat suport simbòlic. El «més gran dels novel·listes», en paraules de Virginia Woolf, va protestar les accions del tsar rus i el kàiser alemany Guillem, acusant-los de genocidi, i va defensar la gent de la Xina que s’havia revoltat.) Com era el desig del kàiser Guillem II, vencedor del sagnant enfrontament –i amb el vistiplau dels exèrcits aliats que havien massacrat salvatgement la població–, els mul·làs de la delegació assessora foren convidats a dur a terme conferències per als musulmans xinesos sobre història i cultura islàmiques i el rol del pacifisme en l’Islam.

Els britànics, que estaven al corrent dels esdeveniments a l’illa de Minguer, de la reacció d’Abdülhamit i del fet que en tornar a Istanbul la Pakize Sultan i el seu marit doctor podrien ser acusats de trair la pàtria, quan es disposaven a tornar de la Xina a terres otomanes, van voler separar aquesta parella tan especial de la resta de membres de la delegació assessora a la qual s’havien incorporat tard. Van sol·licitar al doctor Nuri que realitzés xerrades en les regions on vivien els musulmans xinesos sobre el tema de l’Islam i la quarantena. Les cartes vibrants que va escriure la Pakize Sultan des de Yunnan, Kansu i Sincan estan farcides d’observacions que els historiadors de la cultura de l’Extrem Orient trobaran la mar d’interessants.

Una sèrie de doctors britànics i francesos, que s’havien assabentat de les xerrades del doctor Nuri i el coneixien de congressos internacionals, el van convidar a treballar amb ells a Hong Kong. En aquella època els laboratoris i els hospitals fundats pels britànics en aquestes colònies eren les institucions més punteres i innovadores en la guerra contra la pesta, el progrés dels mètodes de quarantena i l’avenç de la bacteriologia. Alexandre Yersin –que l’any 1901 era a la Indoxina treballant per a l’Institut Pasteur de París amb l’objectiu d’idear i fabricar un sèrum que es pogués utilitzar com a vacuna (no tindria èxit)– havia descobert set anys abans, l’any 1894, el microbi de la pesta –que s’anomenaria Yersinia pestis en honor al seu nom–, no pas als hospitals britànics de Hong Kong (on no podia entrar perquè era ciutadà francès), sinó en un altre edifici, pel seu compte. El microbi de la pesta que va fer estralls a Minguer l’any 1901 havia matat, des de la seva primera irrupció l’any 1894, centenars de mils de persones a la Xina. A l’hospital de Tung Wah, on començà a treballar el Damat Doctor, hi havia problemes similars als que s’havia enfrontat als hospitals de Theodoropoulos i Hamidiye, en la seva majoria vinculats a la ignorància de la gent (molts xinesos no volien veure ni de lluny aquest hospital, encara que estiguessin molt malalts, simplement perquè era un establiment britànic); tanmateix, la manera d’entendre i adoptar la quarantena era marcadament diferent.

Havien llogat una casa en un barri situat en un turó costerut que donava al mar, similar al barri de Çamlıca que donava al Bòsfor (una comparació traçada per la Pakize Sultan en la primera carta que va escriure des d’allà), en la zona de Victòria de Hong Kong, on solien viure els britànics i els europeus. Si bé els primers dies la Pakize Sultan considerava aquella casa com un lloc «temporal» abans de tornar a Istanbul, hi romandrien ni més ni menys que vint-i-cinc anys.

L’única persona de Minguer amb la qual mantenia contacte el doctor Nuri era el doctor Nikos, de la barba de cabrit –que, recordem, havia conegut nou anys abans durant un brot de polls a la guarnició de Sinop i que després esdevindria director de quarantenes de Minguer i finalment ministre de Salut–. Gràcies a un telègraf enviat pel Nikos es van assabentar que durant una temporada s’havia amagat a la premsa i els illencs que la reina i el primer ministre havien marxat de l’illa. Probablement van trigar a revelar-ho perquè tenien l’esperança d’obtenir algun tipus de protecció dels anglesos.

El dia 6 de desembre el sergent d’artilleria Sadri va anunciar com a president l’exdirector del servei d’intel·ligència Mazhar amb vint-i-cinc salves de canó. L’endemà al migdia prop de set mil persones van participar en la cerimònia política més ben organitzada de la història de l’illa a la plaça de Minguer, l’antiga plaça de la Província. La gentada, emocionada i onejant banderetes, va observar la desfilada de grups diversos que passaven saludant amb reverències al president: estudiants d’institut, tenders de Minguer i els soldats de quarantena, disciplinats i forts com una roca; tot seguit, un seguici de noies vilatanes que havien vingut dels seus poblets amb robes folklòriques van dur a terme una exhibició de dansa i música. El president Mazhar, sortint al balcó, va anunciar que la república havia de ser una forma de vida radicada en la Llibertat, i que tots els ciutadans reunits a la plaça de Minguer havien de fer tot el possible per preservar-la.

Que s’anunciés una república a continuació del derrocament d’un rei o reina amb un cop organitzat per militars i buròcrates era un esdeveniment ordinari en el món d’aquella època, però no era gens habitual que aquests canvis de règim fossin tan silenciosos i mancats de sang. Els historiadors mingueresos nacionalistes i «marxistes» que volen carregar de drama els fets han volgut anomenar aquest canvi «revolució democràtica burgesa!». Però nosaltres podem dir del cert que el període del president Mazhar no fou exactament «democràtic».

L’exministre d’Intel·ligència i nou president Mazhar perpetuà amb un entusiasme sincer les reformes nacionalistes iniciades pel difunt fundador de l’estat, el comandant Kâmil. Ja en el primer mes del seu govern establí una comissió composta per l’arqueòleg Selim Sahir i professors rums i musulmans d’escoles secundàries i instituts, els va ordenar elaborar un alfabet minguerès i es van començar a ensenyar immediatament les lletres minguereses a les escoles. En tots els ministeris es duria a terme el processament immediat de tots aquells documents que estiguessin escrits en aquest alfabet. Això, però, no era en absolut una tasca fàcil. Els municipis registraven de forma pràcticament immediata els nounats si rebien algun dels noms mingueresos que més li agradaven al comandant, mentre que posaven traves si rebien noms turcs i rums. El president Mazhar va ordenar que els rètols de totes les tendes fossin reescrits amb el nou alfabet. Aquestes mesures no van fer perdre el son als estats occidentals i Grècia, però els europeus sí que van denunciar les polèmiques represàlies ordenades pel president Mazhar en contra dels nacionalistes rums i grecs. En qüestió de pocs mesos, aproximadament quaranta «intel·lectuals» importants de la comunitat rum, juntament amb dotze musulmans capaços de llegir i escriure (no n’hi havia gaires), que parlaven turc a casa seva i acumulaven llibres considerats problemàtics, foren tancats a la presó del castell acusats de separatisme.

Paral·lelament a aquests esforços de «minguerització», milers d’imatges del comandant Kâmil i la Zeynep van inundar tots els racons del país. L’encontre entre el comandant i la Zeynep, la seva història d’amor i el seu casament (que, es deia, fou finalment possible tot i molts obstacles gràcies al minguerès) van passar a ser temari bàsic a les escoles primàries i secundàries. També es va donar molt bombo a publicacions com l’Alfabet Minguerès i el Llibre de lectura de la Zeynep. En el transcurs de tota aquesta revolució cultural i política, el president Mazhar no va intentar esborrar de la història el govern de la Pakize Sultan, sinó al contrari: en els llibres de text de Minguer se li va adjudicar a la reina Pakize un lloc modest i respectuós. Fins i tot avui dia tots els mingueresos s’enorgulleixen del fet que la filla d’un sultà fos la seva «reina» –encara que de manera breu– i participés en el moviment de la Revolució i Llibertat que va fer possible la independència de l’illa.

Un temps després d’haver perdut oficialment el seu càrrec de reina de Minguer igual que li havia passat al seu pare –és a dir, de resultes d’un cop organitzat pels buròcrates–, la Pakize Sultan va escriure una carta amarga a la seva germana Hatice des del seu nou escriptori, que tenia una excel·lent vista de Hong Kong. Després de recordar que el seu pare Murat V havia sigut sultà durant noranta-tres dies, mentre que ella cent un dies (del 27 d’agost al 5 de desembre de 1901), la Pakize Sultan va comentar a la seva germana que es preguntava constantment si el seu pare n’estava al corrent, de tot el que havia passat, i també va afegir que els trobava molt a faltar. Suposadament hauria de sentir-se «afortunada» de ser a Hong Kong, perquè podia viure tal com desitjava, podia caminar pels carrers de la ciutat amb total llibertat… Però enyorava tant les seves germanes, el seu pare i Istanbul que malauradament era incapaç de ser feliç, i l’única manera que tenia de vèncer la melancolia era escrivint cartes.

Un any després, arran d’un escàndol on es va veure immiscida la seva germana Hatice, la Pakize Sultan es va sentir encara més sola a Hong Kong. A Istanbul la seva germana Hatice estava vivint una aventura amorosa amb el Mehmed Kemalettin Paixà, el marit formós de la Naime Sultan, la filla més estimada d’Abdülhamit (és a dir, la seva cosina). Els dos amants es passaven cartes d’amor per sobre dels murs del pati (les seves cases estaven l’una al costat de l’altra), epístoles que acabaren en mans d’Abdülhamit. El sultà va separar immediatament el jove i formós Damat Kemalettin Paixà (que era, per cert, el fill del Gazi Osman Paixà, el gran heroi de la guerra russoturca de 1877-78) de la seva filla i el va exiliar a Bursa a més de derogar-li el rang. (Com que aquests fets també havien sigut importants políticament, fins i tot The New York Times va publicar-ne una notícia; i també en va parlar el novel·lista Pierre Loti.) A Istanbul, que llavors era un lloc molt més petit que avui dia, es van propagar ràpidament rumors sobre els amors i les rivalitats entre aquestes dues filles de sultans que tenien mansions a Ortaköy l’una al costat de l’altra –la Hatice Sultan i la seva cosina Naime Sultan, a la qual la gent més malànima s’hi referia de manera explícita com a «lletja» o «geperuda»–. Un desterrament a Bursa, evidentment, era un càstig lleuger en comparació a un empresonament a les masmorres de Minguer, Sinop, o Taif –on havia sigut encarcerat el Mithat Paixà–. El sultà no va castigar directament la Hatice Sultan, per la qual sentia un especial afecte des que ella era petita, però durant una temporada la va tenir extremadament controlada –una època durant la qual li resultà difícil poder enviar i rebre cartes.

A Hong Kong la Pakize Sultan es va assabentar d’aquest escàndol no de la ploma de la seva germana Hatice, sinó a través d’altres fonts. En els anys posteriors a la proclamació de la República de Turquia, els diaris d’Istanbul asseverarien que la Hatice Sultan havia fet arribar ella mateixa les cartes d’amor a Abdülhamit simplement per treure’l de polleguera i així venjar el seu pare. Hi ha una altra teoria al respecte, també del període republicà, segons la qual la Hatice Sultan havia entregat verins de rates (obtinguts de múltiples farmàcies) als cuiners de la mansió veïna, immigrants de Rumèlia, i havia intentat enverinar la seva cosina Naime per poder casar-se amb el seu marit. Probablement durant aquells dies el sultà Abdülhamit devia tornar a plantejar-se la qüestió de l’enverinament amb «arsènic de rates sense deixar rastre».

A hores d’ara la Pakize Sultan sabia que només podria tornar a Istanbul si el seu oncle expedia un perdó oficial. Però com escriuria més endavant a la seva germana, desgraciadament entre les dues hi havia una diferència important: quan Abdülhamit va conèixer la Hatice Sultan acabava de morir la seva primogènita Ulviye Sultan, a qui estimava moltíssim (havia mort en un terrible accident – va cremar-se mentre jugava amb uns mistos, que havien sigut inventats recentment–), i com que encara no seia en el tron, el futur sultà havia trobat consol jugant amb la Hatice, la filla nounada del seu germà. A diferència de la Pakize Sultan, que va néixer després que el seu pare fos empresonat al palau de Çırağan i que quan era petita no havia interactuat mai amb el seu oncle Abdülhamit, no s’havia assegut mai a la seva falda ni havia rebut mai les seves carícies.

L’agost de 1904 la Pakize Sultan es va assabentar, a partir d’una carta de la seva germana, que el seu pare havia mort. Arran d’aquesta terrible notícia, va passar-se mesos recordant amb desconsol la seva olor, la manera com llegia els llibres, l’expressió intensa que dibuixava al seu rostre quan tocava el piano i quan componia peces musicals. Una de les raons per les quals la Pakize Sultan va escriure tan poques cartes a la seva germana durant els dos anys següents fou la intensa melancolia en la qual havia quedat sumida (en una ocasió va escriure que «després de la mort del meu pobre pare, Istanbul ja mai no serà l’Istanbul d’abans»); una segona raó és el fet que va estar molt ocupada amb el naixement l’any 1906 de la seva filla Melike (la meva àvia). Tenint en compte aquesta davallada en l’escriptura de cartes, he recorregut a arxius i memòries per narrar la història dels anys següents.

Però primer parlarem del funeral del pobre Murat V.

És possible que no hi hagi res en aquest llibre que sigui tan colpidor com el funeral del pare de la Pakize Sultan, que va viure empresonat durant vint-i-vuit anys. Com que ell és un avantpassat meu (el pare de la meva besàvia), el to que adoptaré a continuació no serà el d’una historiadora objectiva, sinó el d’una novel·lista emotiva.

Resumint-ho, la vida desgraciada de Murat V, i en concret el seu sultanat breu i infructuós, va suposar que es demoressin –fins a un punt que van perdre tota utilitat– les reformes parlamentàries, constitucionals, occidentalitzants i liberals que volien els buròcrates i notables per tal de garantir la supervivència l’Imperi otomà: quan van arribar trenta-dos anys després ja era massa tard, i aquests progressos no van servir de res. El seu pare reformista, el sultà Abdülmecit, volia que ell fos el seu hereu al tron, i no el seu oncle Abdülaziz: havia dipositat moltes esperances en el seu fill (que per alguna raó anomenaven «desafortunat»), a qui havia ensenyat francès i dut a classes de música impartides pels paixàs italians Lombardi i Guatelli. Però a l’edat de catorze anys el Murat Efendi –tal com explica una dona de l’harem les memòries de la qual hem consultat– va patir una malaltia duríssima que va deixar-li tocades la memòria i la ment. Tot i que va vèncer la malaltia, problemes relacionats amb el seu cap van seguir reapareixent al llarg dels anys.

El doctor napolità Capoleone, que va venir d’Europa per tractar aquesta malaltia (en realitat, el seu objectiu era establir relacions polítiques), li va recomanar la ingesta de vi i conyac, i es va establir un «celler de begudes» a la mansió de Kurbağalıdere del jove príncep. A partir d’aquell moment el Murat Efendi mai va deixar de beure. Als àpats amb música que organitzava el príncep hereu Murat Efendi a la mansió de Kurbağalıdere s’hi convidaven escriptors, periodistes i poetes que volien llibertat, constitucionalisme i un règim parlamentari –gent com Şinasi, Ziya Paixà o Namik Kemal–. Quan el príncep hereu britànic Eduard (amb qui establí una «amistat» a Londres durant la tribulació anteriorment explicada del possible enverinament) va demanar-li que la pròxima vegada que es trobés amb la reina Victòria li besés la mà, ho va fer sense tenir por del seu oncle. El jove príncep va escriure cartes on assegurava el seu desig de col·laborar amb figures com Napoleó III, que havia conegut en el seu viatge a Europa. Segons ell, les «nacions» europees s’havien imposat als seus reis, i els reis, per la seva banda, s’havien vist forçats a retrocedir. Els sultans havien de fer el mateix. Però en esdevenir sultà de sobte, va mig embogir arran de l’assassinat del seu oncle i la possibilitat de més cops i conspiracions, sospitant cada cop més del seu «germanet» Abdülhamit. La seva deposició, però, fou orquestrada per diversos elements de la burocràcia. Un dia, al palau de Yıldız (el primer lloc on el va encarcerar Abdülhamit), es va capbussar a l’estanc del jardí amb la roba posada. En una altra ocasió, va intentar escapar-se saltant per la finestra. Més endavant, després de demostrar als doctors que amb el pas dels anys havia recuperat les seves facultats mentals, va intentar tornar a ocupar el tron, però aquests plans i intents fallits d’evasió van endurir fins i tot més les condicions de la seva vida de presoner, que s’allargaria vint-i-vuit anys. De vegades, mentre dormia, de sobte es precipitaven dins de la seva habitació senyors i paixàs enviats des de Yıldız amb fanals a les mans per comprovar que ell era «ell», i es retiraven fent grans reverències explicant-li que havien vingut a comprovar que era al palau perquè alguns informants d’Abdülhamit havien avisat que l’havien vist rondant per Beyoğlu. L’exsultà, sumit en la paranoia, canviava constantment la ubicació del seu dormitori. Tenint en compte que en el seu cercle hi havia seixanta o setanta dones esclaves que batallaven per guanyar-se la seva atenció, no és del tot factible que «nosaltres els moderns», amb l’expressió de Henry James, siguem capaços d’entendre com era aquesta persona; o que ens desperti llàstima. En els últims anys la seva diabetis havia empitjorat. L’escàndol amorós de la seva filla Hatice, una deshonra que era incapaç d’acceptar, i el fet que Abdülhamit tingués la gosadia de plantejar-li a través d’intermediaris la pregunta «I ara què hem de fer amb la teva filla?» –no farien res– el van consumir encara més. La mort de l’exsultà fou anunciada en una petita notícia en els diaris, tal com havia ordenat Abdülhamit. S’havien acumulat masses de gent sobre el pont de Galata i als carrers de Sirkeci per assistir al funeral a la Nova Mesquita, però no se’ls va permetre acostar-se. El cadàver de l’exsultà, que fou transportat des de Çırağan en el vaixell de vapor Nahit, fou enterrat amb presses al costat de la seva mare, que s’hi solia referir com «el meu lleó!» i la mà de la qual besava cada matí abans de parlar de política. Com que a Istanbul es van propagar una sèrie de rumors –que deien que, en realitat, Murat V no havia mort, que després de ser enterrat el seu pressumpte cadàver seria exhumat i dut a Europa, que tornaria a asseure’s al tron–, Abdülhamit va comissionar un assistent especial al funeral (al qual també envià a la força la totalitat del govern)–. En un moment de la cerimònia aquest assistent especial, «el nom del qual seria rememorat amb un odi etern», es va acostar amb impertinència al cadàver, va agafar amb la mà els cabells de l’exsultà i va tibar amb totes les seves forces fins que va quedar convençut que era mort.

En el tercer divendres de 1905, mentre tenia lloc l’habitual pregària de la tarda on participava el sultà a la mesquita de Yıldız, va explotar –amb un estrèpit infernal que es va sentir per tot Istanbul, fins i tot a l’altra banda del Bòsfor– una gran bomba que havia sigut dipositada en un carro aparcat al camí per on solia passar Abdülhamit per dirigir-se a la mesquita. El sultà en va sortir il·lès: s’havia demorat una mica perquè el xeic al-Islam l’havia aturat per fer-li una pregunta i estava xerrant amb ell allunyat de l’àrea d’impacte de l’explosiu. La bomba i la ferralla que va sortir disparada en totes direccions van matar vint-i-sis persones, i van ferir-ne moltes més, entre elles diplomàtics i curiosos que venien cada divendres a veure el sultà. El conductor del carro on havien col·locat la bomba i els trossos de ferro també va morir en l’explosió.

Els policies i torturadors d’Abdülhamit no van trigar ni una setmana a descobrir que darrere l’intent d’assassinat hi havia un grup d’insurgents armenis separatistes que havien rebut una llarga formació sobre explosius impartida per experts a França i a Bulgària. Els funcionaris torturadors que duien a terme la investigació també van identificar ben aviat com a principal responsable l’anarquista aventurer belga Edward Joris, que amagava bombes a casa seva, i el van tancar a la presó. Aquest anarquista romàntic, que durant el dia treballava a la primera sucursal de màquines de cosir Singer oberta al carrer principal de Beyoğlu i havia dut a terme plans de màrqueting exitosos per vendre-les als poblets de muntanya més remots de l’Imperi otomà, va ser condemnat a mort inicialment, però de resultes de les pressions de la monarquia belga a les quals es va veure sotmès Abdülhamit, es va revocar la seva sentència. Després de passar dos anys tancat a la presó, va ser posat en llibertat amb un perdó d’Abdülhamit i va tornar a Europa, on es dedicaria a exercir d’agent secret.

En emprendre la redacció de les últimes pàgines del nostre llibre, ens hem deixat emportar pels sentiments produïts per les repercussions i vestigis de la Revolució de Minguer en els esdeveniments polítics més importants que tingueren lloc a l’estat otomà després de 1901. Potser és perquè ens hem submergit massa en la rica història de la nostra petita illa i hem començat a veure Minguer per tot arreu, en tots els llocs, en tots els esdeveniments.

Després que els vaixells britànic, francès i rus que encerclaven l’illa recollissin l’àncora i marxessin, i tenint en compte que cap país reconeixia l’estat de Minguer independent, Abdülhamit hauria pogut ordenar al cuirassat Mahmudiye bombardejar a consciència la totalitat d’Arkaz, la guarnició i la seu de govern, igual que havien fet els britànics a Alexandria, però va decidir no fer-ho. Sobre el paper, Minguer seguia sent una província otomana: si per exemple els francesos volguessin desplegar-hi soldats, això seria possible únicament arribant a un acord amb els britànics i arriscant-se a un enfrontament obert amb els otomans. Abdülhamit no tenia gens de ganes (i encara menys la flota necessària) d’anar allà i bombardejar Minguer, de desembarcar-hi tropes, d’ocupar l’illa i d’instal·lar-hi un nou governador. Si l’exèrcit i la flota otomana es topessin amb qualsevol mena de resistència illenca, això podria ser utilitzat per les grans potències com una excusa per ocupar-la, al·legant la necessitat de protegir els cristians –o bé, com havia passat a Xipre, una via fàcil a través de la qual els britànics es podrien fer amb l’illa.

Després que es retirés el bloqueig, la «independència» també fou preservada gràcies a l’àgil política internacional del president Mazhar i la seva voluntat de mantenir bones relacions amb els estats veïns, incloent-hi l’otomà. També és important recalcar el moviment «reformista» que va transformar els soldats de quarantena en un exèrcit modern. Va començar a ser obligatori per a tothom de l’illa dur a terme un servei militar de dos anys, i en quatre anys a aquest exèrcit s’hi havien reclutat dos mil cinc-cents nous soldats. Constituït no només per persones que parlaven minguerès a casa sinó també per musulmans i rums que juraven una lleialtat sincera al nou estat, l’exèrcit es recolzava en la força espiritual del nacionalisme minguerès tan ferm i poètic iniciat pel comandant, que s’havia estès per l’illa amb els esforços diversos i creatius del Mazhar Efendi.

El 28 de juny, el dia que el major havia engegat la Revolució de Minguer des del balcó de la seu de la governació, fou declarat el Dia de la Independència a l’illa (una jornada festiva). Cada any els soldats de quarantena primer baixaven des de la guarnició costa avall fins a arribar a la plaça de Minguer, cantant l’himne d’«El comandant és aquí» i altres marxes minguereses recentment compostes, abillats amb les bosses i les gorres històriques dels treballadors de l’oficina de telègrafs. A la plaça, la totalitat de l’exèrcit de Minguer desfilava per sota del balcó, des d’on els observava el president Mazhar (assegut en una cadira de potes altes que no s’entreveia). La demostració dels estudiants d’institut, que tothom esperava amb gran fervor (narrada també amb entusiasme en els diaris occidentals), avui dia és una part important no només de les festivitats del dia de la Independència, sinó també de la identitat nacional de Minguer, un fet en el qual coincideixen la majoria d’antropòlegs.

Primer sortien a escena 129 estudiants d’institut, cadascun traginant una gran tela blanca a les mans on hi havia bordada una paraula mingueresa amb lletres enormes. Aquestes eren les 129 paraules que l’immortal fundador de l’estat, el comandant Kâmil, havia pronunciat en la seva habitació de l’hotel Splendid durant les seves últimes hores de vida i que havien sigut anotades per l’escrivà. Mentre ocupaven els seus llocs a la plaça, els estudiants vestits amb l’uniforme escolar primer rebien una forta ovació, i després l’ambient se sumia en un silenci intrigant. Quines boniques frases farien amb les paraules minguereses aquest any, els estudiants? Quines serien les expressions abocades –de forma lírica, com si vinguessin de Déu– pel comandant en els seus últims dies («Minguer és el meu cel, és la teva ànima»; «Minguer és dels mingueresos»; «El meu cor sempre és a Minguer!») que evocarien? Les frases que formaven els joves a la plaça, amb moviments ràpids i decidits, tant eren aplaudides pel públic com també feien espurnejar els ulls del president, que seia amb la seva dona al balcó. Malauradament, però, més de dues-centes persones (cent cinquanta rums, setanta musulmans) que no compartien aquest esperit nacionalista i republicà, que encara s’obcecaven a mantenir lligams amb Grècia o els otomans, estaven detingudes en un «campament» a prop de la localitat d’Andin, on se suposava que havien de ser adoctrinats. També n’hi havia que en comptes d’aquest adoctrinament optaven per treballar en les obres de camins i ponts. Després de la Revolució, el govern del president Mazhar va clavar impostos durs als rics que havien escapat a Atenes i Esmirna i no havien tornat (la majoria eren rums), mentre que als rics que vivien a l’illa, però que a manera de protesta contra el govern encara mantenien els seus diners en bancs estrangers, a Atenes i Esmirna, els va obligar a treballar en la construcció de camins –no va ser fins que van començar a aparèixer notícies als diaris grecs i europeus denunciant els «treballs forçats de Minguer» que va renunciar a aquesta política.

Aquells dies l’autor del famós detectiu Sherlock Holmes, Arthur Conan Doyle, després de casar-se per segona vegada, va triar per a la seva lluna de mel les ubicacions on ha transcorregut el nostre llibre (una estranya coincidència de la vida): Egipte, les illes gregues i Istanbul. A la capital otomana Abdülhamit el va condecorar a ell amb una medalla de Mecidiye i a la seva dona amb un guardó menor. L’almirall anglès Henry Woods, que havia esdevingut ajudant de camp del sultà per voluntat pròpia (l’anomenat Woods Paixà), en les seves memòries escriu que presencià la trobada final del sultà amb aquest escriptor que admirava profundament en una cerimònia, però això no és cert. El sultà, després de ser informat que el novel·lista Doyle volia visitar el palau de Yıldız, i que havia insistit al respecte, va tenir por que l’autor optés per ambientar la pròxima novel·la de Sherlock Holmes al seu propi palau, i, si bé es van lliurar condecoracions, va cancel·lar la cerimònia en l’últim moment amb l’excusa que era el ramadà.

La Pakize Sultan, que en el transcurs dels dies de pesta de vegades escrivia a la seva germana Hatice tres o quatre cartes extenses a la setmana, l’any 1907 només en va escriure dues des de Hong Kong; i el 1908, quan va néixer el seu segon fill, Süleyman, tan sols una. Tenien un criat que parlava anglès i s’ocupava de les tasques domèstiques, però amb dos nens a casa que es posaven malalts constantment la Pakize Sultan va perdre bastant el contacte amb el món exterior. Va escriure que el doctor Nuri a vegades anava a barris perifèrics per fer inspeccions, però que a Hong Kong l’epidèmia havia retrocedit força, i que morien moltes menys persones que tres o quatre anys abans.

Un tema que apareix amb recurrència en les tres cartes d’aquests dos anys és l’afició de la Pakize Sultan a acudir a la biblioteca britànica de Hong Kong per llegir una per una les novel·les i les narracions policíaques «que tant li agraden a Abdülhamit», començant per les històries de Sherlock Holmes; en feia moltes, de llistes, a la seva germana. En la carta escrita l’any 1908 no va deixar clar per què es dedicava a fer això, però nosaltres sí que sabem que n’havia parlat obertament amb el doctor Nuri (i que estava disposada a esbrinar com l’assassí del doctor Ilias havia acudit als herboristes i a les farmàcies on havia adquirit el verí). Per què li ho va amagar, a la Hatice? Probablement perquè ella s’havia reconciliat amb el seu oncle Abdülhamit –el sultà havia començat a convidar-la a diversos actes i convits, un gest que significava que havia perdonat la seva neboda, com si ella fos la part innocent d’aquella aventura amorosa. La Pakize Sultan no va voler explotar la nova proximitat de la seva germana amb el sultà després de la mort del seu pare, no va escriure-li res que pogués indicar el seu desig que actués com a mediadora per obtenir un perdó oficial que els exculpés a ella i el seu marit de les seves accions. Possiblement perquè creia que la seva germana Hatice no era tan íntima d’Abdülhamit com per poder demanar-li una cosa així; i potser també perquè encara que fos «perdonada», mai no podria confiar del tot en el seu oncle, i sentia que aquest perdó seria una traïció a la memòria del seu pare.

La Pakize Sultan es va assabentar a través de la premsa britànica de Hong Kong de la proclamació de la monarquia constitucional, la reobertura de la Cambra de Diputats, l’Alçament del 31 de març, l’entrada a Istanbul de l’Exèrcit d’Acció provinent de Tessalònica, i el derrocament final del seu oncle Abdülhamit, que fou substituït pel seu germà petit Mehmet Reşad. Al matrimoni no els va resultar difícil visualitzar les masses rabioses i organitzades sortint de les mesquites d’Istanbul per matar escriptors de caràcter occidental, reformistes i defensors de la llibertat; els enfrontaments on s’utilitzaren rifles automàtics i canons entre l’Exèrcit d’Acció provinent de Tessalònica i les casernes de Taksim i de Maçka, situada al costat dels laboratoris de bacteriologia; i l’execució dels tres líders de la facció pro xaria a la plaça sempre concorreguda d’Eminönü, que foren penjats en forques de fusta modernes dissenyades en forma de trípode i es van quedar allà, balancejant-se al vent durant tres dies, perquè servissin d’exemple per als ciutadans d’Istanbul, mentre s’exclamaven eslògans de «llibertat, igualtat i fraternitat» i altres clams de «justícia».

La proclamació de la Llibertat i la deposició d’Abdülhamit va suposar que aquells condemnats per crims polítics fossin indultats. Això feu de la qüestió de «tornar a Istanbul» una idea plausible. Si tornessin a Istanbul, tindrien problemes per culpa de la seva intervenció a Minguer? Aquells dies els funcionaris de l’estat otomà, en perill d’esfondrar-se i ofegat en deutes, estaven tan sumits en la confusió, incapaços de saber què passaria, que quan el doctor Nuri va escriure cartes i va enviar telègrafs a un conegut del Ministeri de Justícia per saber què passava, aquest li va dir que potser el més assenyat seria que vinguessin «sense dir res a ningú», ja que si remenava i preguntava massa els secretaris i els dirigents del govern ho veurien com una oportunitat per exigir-li suborns, o considerarien que marit i muller s’estaven autoincriminant absurdament i se’n voldrien aprofitar.

Però a cap dels dos els va passar pel cap la possibilitat de tornar a Istanbul de manera precipitada. Sí, a Istanbul la Pakize Sultan tenia propietats, començant per la mansió amb què l’havien obsequiat pel casament, i el doctor Nuri tenia dret al seu salari de funcionari, així com una mensualitat extra per ser un gendre imperial que entregava la tresoreria de l’estat i altres ingressos, però existia la possibilitat molt real que els seus enemics no haguessin oblidat el tema d’haver traït la pàtria. Algun dia, quan tornessin a Istanbul, potser podrien reclamar-ho tot. Mentre que a Hong Kong el pròsper doctor Nuri es guanyava molt bé la vida gràcies a les seves consultories sobre la quarantena en hospitals, a part de rebre un estipendi mensual de l’administració colonial britànica. A més, tampoc podien arriscar-se a emprendre un viatge en vaixell que duraria setmanes amb dues criatures encara petites, una nena de tres anys i un nadó iracund i bregant (era perfectament possible que durant el camí de tornada tots quatre fossin posats en quarantena).

A la Pakize Sultan li agradaven el seu marit, els fills sorollosos, la vida que duien, la seva llar amb olor de vapor, de menjar i de caca dels nens –això no ho va deixar escrit enlloc, però ho puc assegurar si em deixo guiar per la meva intuïció. A Istanbul potser duria una vida més esplendorosa, però a la vegada més inerta, en la qual seria una membre més de la dinastia, es limitaria a pansir-se com una rosa en un racó apartat. La Pakize Sultan anys enrere ja havia entès que el seu marit mai podria ser una persona feliç si la seva vida es limités a participar en convits (actes organitzats per reunir diners per a fundacions i organitzacions de la salut) com els altres prínceps i gendres. De fet, tots dos estaven prou satisfets de la seva vida burgesa amb criats, resguardada i allunyada de tothom, que tenien a Hong Kong. Que a Istanbul s’hagués proclamat la Llibertat i Abdülhamit hagués sigut deposat no era raó suficient per sentir-se segurs i tornar.

En els cinc anys entre 1909 i 1913, la Pakize Sultan va explicar a la seva germana en un total d’onze cartes breus pràcticament les mateixes coses –que estaven bé a Hong Kong amb els nens, que el seu marit treballava molt, que estava ocupada amb tasques domèstiques i llegint novel·les–. Tenint en compte el tipus de coses que preguntava, sembla que la Pakize Sultan no estava al corrent de què estava passant a Istanbul i a Arkaz.

Així doncs, repassarem breument alguns dels fets més importants que van transcórrer a Istanbul i a Arkaz en aquests cinc anys a partir de fonts addicionals.

Els últims deu anys de l’Imperi otomà són la història de la pèrdua del control de les illes, territoris i països que apareixien en el mapa imperial penjat al gran saló del vaixell Aziziye –una pèrdua increïblement ràpida i marejant.

Els dies després de la caiguda d’Abdülhamit, a Istanbul la paraula més escoltada era llibertat. La primera tasca de la germana de la Pakize Sultan, després de l’arribada de la «llibertat», fou separar-se del marit amb el qual l’havia casat el seu oncle (i que preparava a la seva cunyada Pakize les llistes de les novel·les policíaques que llegia Abdülhamit) pagant-li una «indemnització» econòmica substancial. L’escriptor conservador Nahid Sırrı Örik, que redactaria una sèrie d’articles per a la revista Tarih Dünyası (‘Món de la Història’) cinquanta anys després basant-se en una sèrie de rumors sobre el fill i les filles de Murat V (exceptuant la Pakize Sultan) que havien circulat pel cercle del palau i sabia a través del seu pare, asseveraria que la «llibertat» que tant ansiaven no els havia servit de res a les filles i el fill del sultà.

Örik escriu que, en atènyer la llibertat després d’estar empresonat en un mateix palau durant vint-i-vuit anys, el príncep Mehmet Selahattin solia sortir a passejar per Istanbul donant-se a conèixer a tothom amb qui es topava (incloent-hi un Nahid Sırrı de tretze anys) en els ponts, dàrsenes, ferris i carrers de la ciutat. El príncep estava planejant conceptualitzar i escriure una obra de teatre sobre les injustícies que havia patit el seu pare destronat. El Nahid Sırrı, aficionat als rumors més malintencionats, recorda que el príncep relativament foll però intel·ligent i cultivat s’havia apropat al sultà Mehmed Reşad per exigir uns ingressos «deixats en herència» que eren dret del seu difunt pare Murat V, excloent les seves germanes, però que ni tan sols el seu oncle mig badoc (és a dir el sultà Reşad) se l’havia pres seriosament.

La «llibertat» es va revelar especialment en la riquesa i varietat de diaris, revistes i llibres que van començar a publicar-se. És així com els ciutadans d’Istanbul van descobrir que algunes de les novel·les franceses que havien adquirit i llegit en els temps de «despotisme» de fet havien sigut traduïdes per al sultà Abdülhamit. És a partir de llavors que es va començar a col·locar la nota «Traduït per a Abdülhamit» sota els títols d’alguns d’aquests llibres, tot i que aquest costum no va esdevenir especialment popular fins després de la proclamació de la República.

Si ens pregunten –de manera raonable tenint en compte el nostre llibre– «per què a pesar de la Llibertat seguien publicant-se de manera censurada» algunes d’aquestes novel·les, tenim tres possibles respostes. La primera: mandra. La segona: els traductors havien deixat de treballar o s’havien perdut els manuscrits originals de les traduccions. La tercera: hi havia temes com la crítica als turcs i l’Islam que, si bé no agradaven a Abdülhamit, tampoc eren particularment apreciats pels nous administradors del període de «Llibertat». Afegirem també que el costum de matar escriptors-periodistes pels carrers amb el suport secret de l’estat, que encara segueix viu a Istanbul després de més de cent anys, va començar en aquesta època.

La declaració d’una guerra amb Itàlia sobre el control de Líbia –conseqüència d’un acord amb els britànics i els francesos– l’any 1911 va accelerar el final dels otomans (de fet, igual que Abdülhamit, el nou govern otomà perfectament hauria pogut deixar plantada la seva bandera i entregar Líbia a Itàlia sense tan sols guerrejar!). Com a tàctica militar, la flota italiana, que era set o vuit vegades més potent que l’otomana, va ocupar més de vint illes otomanes grans i petites, incloent-hi Rodes. En aquelles illes, que els turcs anomenaven les «dotze illes» perquè formaven una única província (els occidentals les coneixien com a Dodecanès), el punt que més va resistir va ser la guarnició otomana de Rodes. Mentrestant, a Minguer, el manyós president Mazhar va aconseguir evitar un enfrontament militar directe i va atènyer un nou estatus que garantiria la independència de l’illa utilitzant bé les cartes que tenia guardades.

En la totalitat de les illes ocupades pels italians, els rums, que conformaven la majoria de la població, no es van queixar de la situació, perquè preferien els italians als otomans, l’imperi dels quals s’estava desintegrant; i és que, tot i haver sigut incapaços d’establir llei i ordre en el territori, seguien demanant molts més impostos als cristians recorrent a múltiples excuses (pagament pel servei militar, etcètera) tantíssims anys després del Tanzimat. Els ciutadans de la petita illa de Megisti, el 98% dels quals eren rums, en veure que els italians no veien a ocupar-los perquè estaven massa a l’est, van convidar formalment la flota italiana, declarant que es volien unir a Itàlia.

El regne d’Itàlia de seguida va guanyar aquesta guerra, la primera de la història en la qual es van efectuar bombardejos aeris. Amb el Tractat d’Ouchy que es firmaria després, Líbia passaria a ser territori italià. Les illes ocupades pels italians potser es retornarien als otomans al final de la guerra dels Balcans. Perquè els països balcànics –que veien que en aquell moment l’Imperi otomà s’estava esfondrant i que els seus exèrcits eren vençuts amb gran facilitat–, després d’arribar a un acord entre ells sobre qui es quedaria amb quins territoris, també declararen la guerra contra els otomans. Això va implicar una reaparició del conflicte entre Grècia i l’estat otomà. Els buròcrates otomans, que acabaven de ser vençuts en la guerra contra Itàlia (coneguda en els llibres d’història turcs com la guerra de Tripolitània), com que estaven segurs que en la guerra dels Balcans tornarien a ser derrotats, intuïen també que ben aviat totes les illes otomanes se sumarien a Grècia. És a dir, que ara per ara potser era millor que aquestes illes –que algun dia serien retornades als otomans– es quedessin en mans italianes. És així com amb la sortida definitiva de les divisions otomanes de Líbia, Istanbul va donar a entendre a Itàlia que el seu exèrcit podia romandre a les dotze illes.

Per la seva banda, en aquells moments (al setembre de 1912), el president Mazhar va signar el Tractat de Khània amb els italians, un pacte «secret». En els seus trenta-un anys de poder, el president va aconseguir neutralitzar els grups d’oponents liberals, turcòfils, grecs i similars empresonant-los a la masmorra o en camps de treball, i també fou capaç d’establir un exèrcit potent. Dues vegades a l’any saludava la totalitat d’aquest exèrcit, des del primer fins a l’últim soldat, que desfilava sota el balcó de l’antiga seu de governació. Les fotografies, les imatges i les estàtues del comandant i la Zeynep estaven per tot arreu de l’illa –des dels números de loteria fins als bitllets, des de les capses de sabates fins a les ampolles d’alcohol, des dels paquets de figues seques fins a les parades d’autobús.

Mentre anava cap a Creta per signar el tractat amb els italians a bord de l’únic vaixell de guerra de l’armada mingueresa (també amb la iniciativa dels britànics), el president Mazhar anunciava a tots els del seu voltant que finalment, onze anys després, la independència de l’illa seria reconeguda pel món sencer… La seva mà dreta, el Hadid, havia mogut el cel i la terra per convèncer tothom, especialment els mingueresos «genuïns» que xerraven l’antiga llengua a les seves cases, que aquest tractat era el millor per al futur de l’illa.

És així com la independència de Minguer fou reconeguda oficialment per Itàlia l’octubre de 1912. De fet, aquesta era una independència a mitges, perquè a l’antiga seu de la governació la bandera de Minguer onejava al costat de la italiana. Ara la tasca del president Mazhar era silenciar la veu dels nacionalistes mingueresos que s’oposaven a la bandera italiana, però tampoc no era una veu massa potent. La majoria de gent s’acontentava de saber que els vaixells cuirassats otomans no vindrien a bombardejar-los.

Després que la guerra dels Balcans es donés per conclosa també amb una derrota, el Comitè d’Unió i Progrés va derrocar amb un cop d’estat el govern otomà que havia perdut la guerra. Molts dels detalls d’aquest esdeveniment, conegut entre la gent com l’Assalt a la Sublim Porta, recorden la història d’Arkaz, en concret el període conegut com els «governs de quarantena». Un grup de soldats i partisans armats van irrompre en una reunió de ministres i van matar-ne un d’ells per obligar el govern a dimitir. El principal artífex d’aquest cop, l’«Heroi de la Llibertat» Enver Bey, de seguida va esdevenir paixà i es va casar amb una neta d’Abdülmecit, la Naciye Sultan.

El Mahmut Şevket Paixà, el comandant de l’Exèrcit d’Acció que havia enderrocat Abdülhamit i que els colpistes havien col·locat al capdavant del nou govern, fou assassinat a trets cinc mesos després en els carrers d’Istanbul mentre circulava muntat en el seu carruatge descapotat (just quan estava detingut en el trànsit a Divanyolu). El novel·lista Orhan Pamuk, un gran aficionat a la història, em va comentar que l’obsessionava aquest carruatge, que va quedar foradadíssim de bales (no tenia cap mena de blindatge) i que avui dia s’exhibeix al Museu Militar de Harbiye, així com les armes dels assassins que foren capturats i penjats. Durant una temporada en els anys vuitanta visitava un cop a la setmana el museu, que era a cinc minuts de casa seva, al barri de Nişantaşı.

En la tardor de 1913 un alt càrrec de l’administració britànica de Hong Kong va sol·licitar una trobada amb el doctor Nuri, a qui va visitar a l’hospital de Tung Wah. El doctor Nuri, que es pensava que volia parlar-li de qüestions de quarantena i la canalització de les aigües de Hong Kong, es va trobar debatent el final de la guerra dels Balcans, que havia llegit als diaris locals, amb el funcionari colonial de cabells castanys i ulls verds.

L’estat otomà havia perdut els seus últims territoris als Balcans, dels quals havia sigut sobirà durant quatre-cents anys. Els albanesos, per la seva banda, també havien engegat una rebel·lió nacionalista. El moviment independentista albanès radicava en un rebuig no tant als otomans, sinó a les potències internacionals que ocuparien el seu lloc quan marxessin. És així com els poders internacionals van accedir a la fundació d’una Albània dirigida per ells tot i que suposadament «independent». (Ningú no tenia cap dubte que l’imperi otomà estava agonitzant, però ara el problema era com distribuir els territoris entre els altres països, petits o grans.) Una comissió constituïda per representants de sis estats dirigiria Albània, i al capdavant del país hi hauria un príncep escollit per les grans potències.

–Tothom vol col·locar a Albània el seu propi príncep – va dir l’administrador anglès amb un to queixós.

Fins i tot hi havia albanesos que volien el príncep Artur, governador general del Canadà i duc de Connaught, fill de la reina Victòria, perquè la «protecció» més sòlida era la dels britànics. Els alemanys pensaven en algú de la dinastia dels Hohenzollern. També van sorgir candidats com un príncep romanès o un paixà dels kedivs d’Egipte que asseverava amb documents falsos que era d’origen albanès.

El doctor Nuri li va preguntar amb un to formal per què li estava explicant tot això –si bé ja havia intuït per on anava el tema.

El funcionari va seguir amb la seva explicació. El ministre d’afers estrangers otomà Noradunkyan havia mencionat als britànics que, tenint en compte que el 80% de la població d’Albània era musulmana, en realitat el candidat a príncep més lògic seria algú de la dinastia otomana. Els prínceps que estaven en les primeres posicions de la línia de successió, que algun dia somiaven a esdevenir sultans otomans, havien rebutjat la proposta de ser prínceps d’Albània que els havia plantejat el Comitè d’Unió i Progrés, el partit que dominava el govern. Però també els prínceps més mediocres i allunyats del tron havien arrugat el nas davant la idea de ser prínceps d’Albània, probablement perquè els altres s’hi havien negat (per exemple, el fill estimadíssim d’Abdülhamit que hem mencionat al principi del llibre, el compositor príncep Burhanettin Efendi). És per això que s’havia començat a pensar en cèlebres paixàs otomans d’arrels albaneses com a potencials prínceps d’Albània. El funcionari colonial d’ulls verds va callar uns segons i a continuació va mencionar que, en realitat, el Regne Unit tampoc tenia gaire interès en Albània. Però si el príncep havia de ser una persona que fos tant un musulmà distingit mereixedor d’aquest simpàtic nou país com algú que Occident consideraria apropiat, el govern britànic havia pensat a proposar no un príncep qualsevol, sinó la Pakize Sultan i el doctor Nuri. I, a sobre, si accedien a passar al capdavant del Principat d’Albània, aquella seria una regió sense maldecaps epidèmics.

El doctor Nuri li va repetir el que havia dit al cònsol britànic George dotze anys abans a Minguer, amb la mateixa serietat: en un país musulmà, la filla d’un sultà, és a dir, una dona de la dinastia otomana, no podria ostentar mai cap mena de poder polític.

El funcionari britànic va respondre que a Minguer la reina Pakize Sultan havia dut a terme una tasca excel·lent i que el ministeri d’Afers Exteriors del Regne Unit estava segur que a Albània la gent l’estimaria.

–Minguer fou un cas molt especial… –va reconèixer el Damat Doctor–. Estàvem allà per garantir l’èxit de la quarantena contra la pesta.

En aquell moment, l’alt càrrec britànic va voler deixar clar que no els estava proposant res oficialment, que perquè el govern britànic pogués plantejar de manera formal tal proposta primer feia falta que tots dos mostressin clarament que estaven disposats a traslladar-se a Albània.

Com que la carta on es parla de tot això és l’última que ens ha arribat a les mans, ens detindrem un moment per analitzar-ne el contingut. Queda palès a partir de la missiva que en un primer moment la Pakize Sultan no es va prendre la proposta a la lleugera, i que va discutir amb el seu marit i els seus fills mig bromejant mig seriosament la idea de ser la princesa d’Albània. Què en pensava la seva germana Hatice, d’aquella proposició? Al nostre parer, darrere d’aquesta pregunta, més que no pas jactància, el que hi havia era una inquietud generada per un segon interrogant: si esdevingués princesa, «què pensaria Istanbul?». En aquesta última carta la Pakize Sultan també va escriure que no parlava albanès i que no volia tornar a cometre el mateix error que a Minguer. Tot i això, un dia es va prendre la molèstia d’anar a la biblioteca i llegir dos articles breus que parlaven d’aquest país en l’edició de 1911 de l’Enciclopèdia Britànica que acabava d’arribar de Nova York: segons Estrabó, geògraf i historiador de la Grècia antiga, en aquest territori les persones eren d’altura elevada, constitució sòlida i caràcter honest; en el segon text es recalcava que Albània formava part de l’Imperi turc, quelcom que li va despertar sensacions. La seva filla Melike, que aleshores tenia set anys, recordaria molt després com en aquell moment la seva mare feia broma sobre el fet de ser princesa albanesa a la vegada que es dedicava a tasques domèstiques i es queixava de la ganduleria de la criada de la casa. En tot cas, abans que haguessin pres cap decisió van llegir als diaris que un príncep alemany (Wiedli Wilhelm) havia sigut escollit com a cap d’Albània (sis mesos després seria enderrocat amb una revolta i cop musulmans). És per això que tampoc van poder donar gaires voltes al tema.

No sabem ben bé del cert per què la Pakize Sultan no va escriure més cartes a la seva germana després d’aquesta data. Suposem que per alguna raó va distanciar-se’n –en aquells dies la Hatice s’havia tornat a casar, vivia a la seva antiga mansió amb el nou marit i havia donat a llum dos nens–. També és possible que una o dues de les cartes enviades esporàdicament per la Pakize Sultan es perdessin pel camí.

Quan un any després va arrencar la Primera Guerra Mundial, que la gent d’Istanbul anomenaren Umumi Harp (‘el conflicte universal’), marit i muller es trobaven en territori enemic –Hong Kong– amb dos nens. Suposem que després de deu anys allà havien obtingut passaports britànics. Els administradors britànics van fer tot el possible per tranquil·litzar els apreciats convidats otomans i fer-los sentir segurs.

Durant la guerra la Pakize Sultan, el doctor Nuri i els seus fills van romandre a Hong Kong i van perdre el contacte amb el cercle palatí d’Istanbul. No sabien del cert fins a quin punt eren captius dels britànics i fins a quin punt eren captius de les seves pròpies pors i sentiments de culpa, però en tot cas el que no volien era ser vistos com a simpatitzants dels britànics en l’Istanbul dels temps de l’armistici. (L’altra germana de la Pakize Sultan, la Fehime Sultan, va ser injuriada pels ciutadans de la capital otomana per dedicar-se a celebrar convits en la seva mansió per als oficials britànics que estaven ocupant la ciutat.) Si més no, els rondava sempre pel cap la possibilitat de reclamar els salaris que devien tenir acumulats i fer-se amb la seva mansió d’Ortaköy; és a dir, la possibilitat de tornar a Istanbul.

Els cuirassats dels aliats que guanyaren la Primera Guerra Mundial –vaixells de guerra britànics, francesos, italians i grecs– van entrar a Istanbul el novembre de 1918 i van tirar àncores davant dels palaus del Bòsfor. L’Imperi otomà, després de sis-cents anys d’existència, havia anat minvant, havia anat perdent les seves illes i territoris, i finalment firmà la seva caiguda definitiva entregant la capital, Istanbul. Davant del palau de Çırağan, on la Pakize Sultan havia passat tota la seva vida, va ancorar-se el gegantesc cuirassat britànic Centurion. Recordo com, llegint els llibres de text escolars turcs, em solia preguntar si era una coincidència que en les fotografies que mostren els dies més foscos dels musulmans d’Istanbul el cel estigués sempre recobert de núvols negres. L’últim sultà otomà, igual que el seu germà Murat V, fou empresonat al seu palau, limitant-se a observar des de la seva finestra els cuirassats de les potències internacionals. Arran de l’expulsió dels exèrcits grecs a l’Anatòlia occidental per Mustafa Kemal, l’any 1922 l’últim sultà també va abandonar el seu palau i la ciutat d’Istanbul a bord d’un cuirassat britànic.

Després que l’any 1923 fos proclamada la República a Ankara i es desmantellés el califat, els membres de la dinastia otomana foren deportats el mes de març de 1924, ja que el nou règim va decidir abrogar la seva ciutadania de la República de Turquia. És així com, en qüestió de tres dies, 156 persones del cercle proper al tron, incloent-hi figures importants del fabulós món palatí que coneixia la Pakize Sultan, foren arrencades de les seves vides a Istanbul i enviades en tren a l’exili, a algun lloc que desconeixien d’Occident. El nou govern també va voler vendre al més aviat possible els béns i les propietats que tenien a Turquia aquests 156 membres distingits de l’antic ordre otomà, i se’ls va prohibir entrar dins les fronteres turques –ni tan sols per fer-hi escala–. La Pakize Sultan i el Damat Doctor Nuri, com que formaven part d’aquest grup de 156 persones notables, van veure com, de sobte, perdien la seva ciutadania de la República Turca, i van haver d’acceptar la trista realitat que els seria impossible tornar a Istanbul. No estava clar quan podrien tornar a Turquia els membres de la dinastia otomana que havien sigut expulsats.

La Hatice Sultan, que en el darrer any de la guerra s’havia separat del seu segon marit, no va marxar a França, com la majoria dels membres de la dinastia. Va fer les maletes i es va emportar els seus fills i les cartes de la seva germana petita a Beirut, on es va instal·lar. Allà va poder subsistir molts anys amb la pensió que rebia del seu segon marit. Quan aquest va veure’s immiscit en problemes legals per haver fet contraban d’objectes antics, aquesta font d’ingressos es va interrompre i la Hatice Sultan va passar uns anys difícils sense diners a Beirut i amb els seus dos fills; i en qualsevol cas, no es va tornar a posar en contacte amb la Pakize Sultan.

Al nostre parer, hi ha dues raons per les quals dos anys després la Pakize Sultan i la seva família van decidir emigrar abruptament de Hong Kong a França. D’una banda, s’identificava amb la gent de la dinastia otomana (unes cinc-centes, sis-centes persones exiliades voluntàriament juntament amb les 156 exiliades a la força), hi sentia una certa proximitat. De l’altra, pensava que potser així podrien trobar un bon gendre amb qui casar la seva filla Melike (la meva àvia) entre els prínceps enviats a l’exili.

Com que no hi ha correspondència escrita per la Pakize Sultan sobre aquest tema, la vida de la família posterior al trasllat a França (l’estiu de 1926) la tocarem per sobre – perquè no té cap mena de rellevància en la història de Minguer–. El pare de la meva àvia, el Damat Doctor Nuri, va trobar feina en un hospital de Marsella, on més endavant va obrir la seva pròpia consulta mèdica. Això els va salvar d’estar massa a prop de la dinastia otomana, instal·lada a prop de Niça, i dels rumors que es generaven en aquell cercle. També es van mantenir allunyats dels espies del consolat turc que s’havia establert a Niça únicament per vigilar els moviments dels membres i prínceps de la dinastia i esbrinar si estaven ficats en afers polítics. Van trobar a la meva àvia Melike un marit príncep de l’estirp d’Abdülhamit, però de baixa categoria.

La meva mare, nascuda l’any 1928, fou l’única filla d’aquest matrimoni infeliç i gris. Per tal d’escapar de la vida familiar de Marsella, plena d’alcohol i baralles, després de la Segona Guerra Mundial aquesta neta del sultà, igual que feien la majoria de les descendents femenines de la dinastia, va recórrer al mètode del matrimoni concertat per casar-se amb un home ric d’arrels musulmanes a l’edat de divuit anys. El meu pare era el fill d’un comerciant benestant àrab (iraquià) establert a Londres i una dona d’arrels escoceses. Pensava que potser si es casava una «princesa otomana» això seria ben vist en la societat de classe mitjana-alta de Londres, en la qual estava intentant introduir-se. Sis mesos després de casar-se de manera concertada i rebre una gran quantitat de regals i joies, la meva mare va tornar de Londres a Marsella, per quedar-se amb els seus pares. Però un temps després el meu pare va venir a Marsella i la va convèncer de tornar amb ell a Londres.

Fou en aquests anys conflictius que en la ment de la meva mare va germinar una «curiositat per Minguer» –o com va dir-ne més endavant, un «afecte»–. Quan ella era petita, la seva àvia, la Pakize Sultan, li havia parlat mig seriosament mig fent broma de l’illa de Minguer, on havia sigut reina temps ençà, com si li estigués explicant un conte –però la meva àvia no tenia cap mena d’interès en la nació de Minguer–. Segons la meva àvia, el seu avantpassat més notable mai no va ser la seva mare, sinó el seu avi, el sultà otomà Murat V, descendent d’una dinastia de sis-cents anys. L’àvia Melike també deia que si s’hagués pogut separar del seu marit, després de 1952 també li hauria agradat poder tornar a Istanbul. L’any 1952 el govern de Turquia havia decidit que les dones que estiguessin en la seva situació podien obtenir un permís per tornar al país.

La «curiositat de Minguer» de la meva mare també l’alimentaven fantasies d’escapar del cercle dels exiliats otomans que s’havien instal·lat a prop de Niça i el món dels «àrabs» de Londres del meu pare: volia trobar un lloc on viure juntament amb el seu marit allunyada de tota aquesta gent. A més, finalment l’any 1947 Minguer va ser reconegut oficialment com a estat independent, passant a formar part de les Nacions Unides, i va aparèixer amb gran freqüència en moltes pàgines de revistes infantils i diaris, sent mencionat com un dels països més petits del món. Aquestes publicacions també van tenir cert efecte en el meu «nacionalisme» minguerès.

Després de la bandera otomana, sobre l’antiga seu de la governació onejà la bandera mingueresa entre 1901 i 1912; la mingueresa i la italiana entre 1912 i 1943; l’alemanya entrez1943 i 1945; la britànica entre 1945 i 1947, i finalment, després de 1947, novament la bandera mingueresa, inspirada en la il·lustració realitzada pel pintor Osgan. (L’abril de 1915 aquest pintor fou extret de casa seva juntament amb més de dos mil altres intel·lectuals armenis d’Istanbul amb una ordre de l’«Heroi de la Llibertat», el primer ministre Talat Paixà, al·legant que això era necessitat de guerra, i no se’n va saber res més d’ell.)

Que onegessin aquestes múltiples banderes sobre l’illa no va suposar canvis substancials en la vida dels mingueresos ni transformacions culturals, perquè durant el mig segle entre 1901 i 1952 primer el president Mazhar (1901-1932), després el president Hadid (1932-1943) i els altres «caps d’estat» sobre paper, mig presidents i governadors van perseverar (en col·laboració amb els italians i els alemanys) a implementar un mateix programa exhaustiu de «minguerificació»: es va prohibir ensenyar la història otomana i grega de l’illa, a alguns turcs i rums significatius els van ficar en camps de treball i es van «minguerificar» totes les coses de l’illa. Aquest és un període que hem investigat en el nostre llibre La minguerificació i les seves conseqüències, que durant vint anys va ser prohibit a l’illa, que després va ser publicat amb fragments censurats i que va ser sempre una font de maldecaps.

L’estiu de 1947, dos anys abans del meu naixement, la meva mare i el meu pare, que feia un temps que estaven separats, es van tornar a trobar a Marsella. Finalment, la meva mare va aconseguir convèncer el meu pare d’anar a viure Minguer, encara que fos una temporada. (Jo soc mingueresa gràcies a aquesta perseverança de la meva mare.) Abans que acabés l’estiu, van arribar a Arkaz passant per Creta i es van allotjar en l’habitació d’hotel on, segons el que em va explicar la meva mare i el que li va escriure a la meva àvia, el comandant i la Zeynep havien mort de pesta quaranta-sis anys abans. A l’entrada de l’Splendid Palas hi havia una placa que indicava que el fundador del país residia en aquest hotel el dia que proclamà la Independència i la Llibertat; i en un racó del saló de reunions del segon pis s’exhibia la taula que havia utilitzat el Mazhar Efendi quan exercia d’ajudant del comandant, rodejada d’una sèrie de fotografies fetes pel Vanyas i el fotògraf anònim d’Havadis-i Arkata.

Recordo com en els estius dels anys cinquanta la meva mare, avorrida d’estar a casa (una casa gran a Filizler, antigament Flizvos, amb vistes a la platja, que el meu pare havia comprat i regalat a la meva mare), al vespre em duia a la gelateria Roma de l’Splendid Palas. De vegades sèiem en una taula del pati lateral del local i preníem la fresca sota les ombres dels til·lers. Durant aquestes visites, després d’haver-nos acabat els gelats i que la mare em netegés les mans amb un mocador, em duia –si li insistia– al petit museu de la segona planta, que mai no em cansava de visitar. (L’interès pels museus és una afició que comparteixo amb l’escriptor Pamuk.)

El joc de plomes i tinter del comandant –un home la imatge del qual havia vist per tot arreu d’Arkaz– em resultava màgic, igual que les fotografies del dia de la revolució i les personalitats del balcó que havien proclamat la independència del país. Potser ja llavors palpava amb el meu cor infantil les relacions misterioses i profundes que existeixen entre els objectes i la història, entre la nació i la literatura.

Jo vaig néixer a Minguer –i fins i tot en les temporades que vaig passar a l’estranger, l’illa mai no va desaparèixer dels meus somnis–. Fins i tot podria dir que fou estant lluny quan les meves memòries van esdevenir més agudes. Després de menjar els gelats de l’Splendid, a vegades tornàvem a casa a peu observant els aparadors de les tendes de l’avinguda del comandant Kâmil (l’antiga avinguda de Hamidiye), i fèiem algunes compres. Sovint baixàvem a la platja travessant la frescor de sota les columnes i els arcs de l’avinguda d’Istanbul i passant per davant del Minguerbank, la llibreria Illa i la botiga de joguines Londres.

Aquest segon camí m’agradava més, perquè la mare dedicava uns minuts a mostrar-me detingudament els vaixells ancorats al mar i atracats a la dàrsena, a llegir-me els seus noms i fer-m’hi reflexionar; i per tornar a casa pujàvem a un faetó. A vegades sèiem al cafè que hi havia més enllà del nou moll, i jo intentava acostar-m’hi per intentar ficar les mans a dins de l’aigua, però la mare em renyava dient: «Ves amb compte, que et mullaràs les sabates!». Les sabates, els mitjons, les jaquetes i les faldilles que duia a l’escola, tota la meva roba, eren productes europeus cars. Abans de començar l’escola, ja havia notat que la mare em vestia millor, de manera més rellepada que les nenes d’altres mares, i també veia que això tenia a veure amb un cert romanticisme i fantasies vinculats a la seva pertinença a la família otomana.

Quan era petita, igual que ara, m’agradava passejar entre la gentada de la dàrsena, notar l’ombra del Mont Blanc que cobria la badia sencera, observar la felicitat dels que sortien de l’edifici de duanes i les presses dels que corrien per embarcar als vaixells; i com tots els nens mingueresos, tenia por del castell –m’imaginava que a l’interior hi havia bandits, assassins i altres coses horribles–. De fet, com la majoria de mingueresos –que no podien pensar en cap altra cosa sobre el castell que no fos una foscor esgarrifosa–, vaig poder entrar-hi una vegada, durant una breu estona. M’agradava la manera com aquell castell es reflectia sobre la mar calmada de la badia.

Tot i que la mare es recreava comportant-se com una princesa otomana, en cada viatge en faetó de tornada a casa, quan pujava al carro preguntava al conductor «quant era» fins a Filizler en minguerès (tots els carreters sabien turc, encara que fos una mica). Si li semblava un preu adequat no feia cap comentari; però si li resultava excessiu, molt més de la tarifa habitual, recordava al carreter el preu correcte en minguerès, i, si bé alguns adoptaven un to bel·licós i allargaven la discussió, la majoria ho acceptaven immediatament. Com que encara no hi havia les masses de turistes que feren d’Arkaz un lloc inhabitable els estius dels anys noranta, els carreters encara no s’havien «malacostumat», en paraules de la mare, i a la gran majoria dels illencs d’aquella època els agradava –encara que no ho verbalitzessin obertament, com fem nosaltres ara– la forta olor dels excrements dels cavalls, especialment en els voltants de les parades. Tot i l’entusiasme que despertaven entre els turistes, l’any 2008 el govern va decidir prohibir els carros de cavalls a Arkaz amb el pretext que era difícil netejar els fems dels animals i perquè als carreters els mancava disciplina i educació.

A casa, la mare em parlava en turc. Els meus pares parlaven anglès entre ells, però la major part del temps el pare era fora de l’illa, a Londres o alguna altra banda. Amb el porter, el jardiner i els criats parlàvem minguerés (exceptuant un amb qui parlàvem turc). La mare havia après l’idioma minguerès tota sola, passejant per l’illa. Quan va arribar a Arkaz, el desconeixia totalment, i perquè jo aprengués pròpiament aquesta llengua a la qual ja havia sigut exposada a rauxes a casa, el carrer i les tendes em va comprar quan tenia quatre anys l’Alfabet minguerès i el Llibre de lectura de la Zeynep, llibres amb els quals em va ensenyar a llegir i escriure paraules minguereses.

A l’edat de cinc anys vaig començar a anar i tornar de casa de la Rina, una nena de la meva edat que tant coneixia bé el minguerès com també comptava amb l’aprovació de la mare –és a dir que era d’una bona família–. Però un temps després el meu aprenentatge oral del minguerès amb aquesta nena va ser interromput perquè em preguntava coses com ara quina era la feina del meu pare, si era o no espia, en quin escriptori treballava, si estava tancat amb clau o no –preguntes que van inquietar la mare, i amb raó– . Com que el pare no havia tingut èxit ni amb la gran tenda d’electrodomèstics, mobles i draps que havia obert a l’avinguda d’Istanbul (fou ell qui va dur a l’illa les primeres neveres britàniques) ni tampoc amb la companyia mercantil que havia establert –després de malgastar molt temps i energies presentant paperassa a les oficines estatals– per exportar l’aigua de roses, se sospitava que podria ser un espia (tenint en compte, a més, que era un anglès que havia vingut després que marxessin els britànics).

Aprofito la menció a la tenda del meu pare per apuntar que, de resultes de les pressions de la mare, en aquest establiment es venia el llibre sobre l’illa escrit pel cònsol George, publicat finalment l’any 1932; a excepció d’un parell de turistes, però, ningú s’interessava per aquesta magnífica obra, una labor de gran esforç i veritable amor. El llibre sobre Minguer de George Cunningham, Minguerian History: From Antiquity to the Present, que abasta la totalitat de la història de l’illa, des de l’antiguitat fins a l’època contemporània –i que va contribuir fins a cert punt al meu desig de ser historiadora– és una obra que durant seixanta anys fou saquejada sense vergonya per historiadors mingueresos i propagandistes de l’estat, la majoria dels quals ni tan sols es dignaven a mencionar les fonts. Després d’aprofitar salvatgement aquest llibre elegant, neutre i farcit d’informació amb l’objectiu de fabricar una identitat nacional (en qüestions de roba, menjar, història i topografia), la generació següent d’intel·lectuals mingueresos el van començar a menysprear dient que era un pamflet «orientalista» en el sentit pejoratiu encunyat per Edward Said; i l’historiador que havia contribuït més a la supervivència de la cultura mingueresa també va ser bescantat i acusat d’haver sigut un agent de l’imperialisme britànic amb tots els seus prejudicis exòtics. Si no haguessin sigut extretes a bord d’un cuirassat anglès en els anys posteriors a la guerra i el desgavell internacional, els objectes de la casa del Monsieur George –plena de llibres, mapes, petxines, paisatges en oli, aquarel·les, copes, fòssils, pedres de Minguer, estàtues i objectes arqueològics– haurien desaparegut (com fou el cas de moltes col·leccions i cases similars a l’illa que s’acabaren desintegrant i perdent) en comptes d’acabar preservats al Museu Britànic. L’elegant casa on van viure el Monsieur George i la seva dona mingueresa avui dia és el local d’una cadena internacional de restaurants de pollastre fregit, i el petit jardí botànic on havia reunit diversitat de plantes de Minguer fou transformat en un aparcament.

El minguerès el vaig aprendre dels nens amb qui jugava a la sorra de la platja de Flizvos (no se li va canviar el nom) situada a prop de casa nostra, camí avall, fins que vaig començar l’escola primària l’any 1956. Durant la temporada de platja a Minguer –el període entre finals d’abril i finals d’octubre, que va coincidir amb la pesta–, la meva mare es posava un banyador d’una sola peça negre, tapat i elegant, baixava a la platja i s’estirava damunt de la tovallola estesa sobre la sorra i sota l’ombra, com els europeus adinerats i els artistes de cine, i li agradava llegir durant llargues hores velles revistes de cinema que li enviava per correu el meu pare des de Londres (anàvem juntes a correus a recollir els paquets). Duia una crema de sol Nivea que de tant en tant treia de la seva bossa de vímet elegant, ulleres de sol que mai no es posava i un casquet de bany de color rosa pàl·lid que es col·locava quan finalment decidia ficar-se a l’aigua, recollint-se amb cura els cabells per no esguerrar-los després d’haver passat per la cadira del perruquer Flatros.

En el faetó de tornada a casa des del port, la mare col·locava en el seient de davant els paquets que duia a la mà, jo m’asseia al seu costat i esperava que em posés el braç sobre l’espatlla –i si s’oblidava de fer-ho, li ho recordava–. Quan el carro estava pujant pel pendent de l’avinguda d’Istanbul, a vegades la mare partia en dos una de les galetes que havia comprat al forn del Zofiri, ens la menjàvem juntes mentre observàvem els transeünts de les voreres, els quioscos de diaris, la gent que rondava davant de les oficines de les agències de viatges i seia als cafès. Estimo tant Minguer també perquè era un lloc on les dones musulmanes podien pujar soles a un carro i menjar galetes davant de tothom sense cridar l’atenció.

El carro pujava el pendent, girava a la dreta i entrava a l’avinguda del comandant Kâmil, antigament de Hamidiye, amb els seus pins i palmeres plantats davant de les oficines estatals fins a la seu de govern. Quan passàvem per davant del Ministeri de Justícia de Minguer i el Registre de Propietats no miràvem cap a aquella banda, perquè en els primers anys el pare i la mare havien perdut molta energia i temps tramitant paperassa en aquestes institucions, i al final havien viscut un desencant. En aquest punt direm que l’amor que sentia la mare per Minguer era sincer i genuí, però també era conscient de la dura realitat vinculada a temes com les propietats i els diners.

El meu besavi, el doctor Nuri, i la meva besàvia, la Pakize Sultan, tenien documents, manuscrits i mapes que demostraven que eren propietaris d’una sèrie de terrenys grans que se’ls havien adjudicat durant el període de l’organització de quarantenes i el govern del meu besavi i el regne de tres mesos de la meva besàvia. Aquests títols o bé provenien directament del comandant, que els havia repartit després de proclamar i fundar el nou estat a manera de bonificacions als nous administradors i eren «obsequis» que duien la seva pròpia signatura; o bé eren documents estatals oficialment segellats pels buròcrates del regnat de la meva besàvia Pakize, que els havien decidit i adjudicat a la reina com a ingressos que es mereixia pels seus serveis i que duien la seva pròpia firma. Com que comptaven amb la firma del fundador de l’estat i un dels primeríssims segells estatals, els buròcrates, administradors, jutges i ministres de Minguer mai a la vida podrien rebutjar l’autenticitat i la validesa d’aquests documents, que havien examinat amb un gran respecte.

Però per assegurar-se que la mare (i alguns oncles i nebots distants que, confiant en ella, li van donar els seus poders notarials) realment podria passar a posseir aquests terrenys, que els podia vendre o que podia venir i instal·lar-se a viure-hi, era necessària obtenir una avaluació d’aquests documents per part d’un jutge dels tribunals, enviar la decisió del jutge en forma d’ordre judicial a les diverses direccions de registre de propietat a les quals estaven vinculades els terrenys, obtenir una avaluació de la resposta procedent d’aquestes direccions (en la majoria dels casos aquests terrenys havien passat a ser propietat d’algú altre), i finalment presentar denúncies formals al·legant que ella era la propietària real en cadascuna de les localitats de Minguer on es trobaven els terrenys que havien sigut ocupats per altres.

Com que els inquilins actuals no acceptarien silenciosament que aquests terrenys –que havien ocupat després de barallar-se amb entitats diverses quaranta anys abans i dels quals havien obtingut el títol de propietat per a construir-hi cases amb el vistiplau del govern de l’època– no eren seus i que en realitat pertanyien a un grapat de persones que el gran heroi comandant havia obsequiat en els dies de la fundació de l’estat (persones que ni tan sols parlaven minguerès), els propietaris actuals d’aquests terrenys van començar a protegir-se en cos i ànima als jutjats, i els litigis legals s’allargaren de manera interminable. De fet, si volien iniciar aquestes reclamacions, les persones que eren hereus nominals en aquests documents, a vegades anomenats «títols de bonificació» (o segons alguns, «certificats»), era necessari que presentessin les seves proves de propietat no en els tribunals dels seus països corresponents, sinó o bé a través de les ambaixades de Minguer (que era un procés molt llarg i extenuant) o bé compareixent en persona als tribunals locals de l’illa.

–A la República de Turquia el govern confisca a la callada i amb gran facilitat les propietats de la dinastia otomana perquè ha prohibit als seus membres tornar al país! –havia dit en una ocasió el meu tiet avi, el príncep Süleyman Efendi (que havia pensat molt aquestes coses i havia donat de menjar a molts advocats immiscits en aquests assumptes en els tribunals d’Istanbul) a la meva àvia, qui ho comentà a la meva mare quan estava a Niça–. Però a Minguer van expulsar tots els otomans exceptuant la nostra mare, la Pakize Sultan. S’han oblidat de prohibir que una persona en concret torni a l’illa: vostè! Se n’hauria d’aprofitar, d’això!

Com podrien «aprofitar-se» d’aquesta situació cinquanta anys després de la Revolució de Minguer? Quan el meu pare venia a l’illa ho parlava hores i hores amb la mare, ho discutien. Com que a la meva ment infantil li despertava una gran tristesa que aquests debats degeneressin en una baralla entre ells, a mi «aquestes propietats» no em van interessar fins molt més endavant, quan ja tenia trenta anys. Avui dia, de vegades maleeixo el dia en què vaig preocupar-me per la qüestió de les propietats familiars, dient que tant de bo no m’hi hagués ficat mai. Perquè tota la gent que no comprenia l’amor genuí que sentia per l’illa, la meva passió sincera per la història i cultura de Minguer, m’acabaria acusant de venir i marxar d’Arkaz només per aconseguir els títols de propietat d’aquests terrenys.

Si bé en aquest llibre he decidit no referir-me a polèmiques de caràcter personal, sento que ara he de tractar una faceta de la meva vida que m’ha suposat molt de dolor. Entre 1984 i 2005, durant vint anys, se’m va prohibir l’entrada a Minguer. L’ambaixada mingueresa de Londres va optar per no renovar el meu passaport minguerès, al qual tinc un dret «automàtic» perquè soc nascuda a Minguer. A la mateixa ambaixada de Londres tampoc no van voler donar-me un visat pel passaport britànic que tinc gràcies al meu pare; ni a l’ambaixada mingueresa de París pel meu passaport francès que posseeixo gràcies a la meva mare. No poder veure l’illa, ni respirar el seu aire, ni anar a les platges a l’estiu amb els meus fills i el meu marit, ni passejar-me pels carrerons d’Arkaz –i per descomptat no poder consultar els arxius estatals de Minguer– durant aquests vint anys és quelcom que, naturalment, fou una font de gran angoixa. Certs amics meus que saben com van aquestes coses (és a dir, que estan familiaritzats amb el servei d’intel·ligència de Minguer) van dir que aquesta prohibició era una manera de castigar-me pel llibre que havia publicat, per haver signat una carta de denúncia contra el règim militar que va assumir el poder de l’illa als anys vuitanta, per criticar l’empresonament indiscriminat d’intel·lectuals, gent d’esquerres i membres de tarikats, i per publicar una sèrie d’articles sobre la història de la masmorra del castell de Minguer (que suposadament insultaven la nació mingueresa). Però aquells que saben bé com funciona l’estat profund de Minguer, que va molt més enllà que la policia política, em van dir que, francament, la veritable causa de la meva expulsió estava vinculada al fet que jo era l’hereva de la meva besàvia i els seus certificats de bonificació –és a dir, que tot plegat es devia a la qüestió dels terrenys i les propietats.

I el més estrany: durant anys he presenciat l’amargor que experimentaven els historiadors otomans diversos de nacionalitat estrangera –que feia anys que treballaven en arxius otomans amb paciència i meticulositat per investigar temes incòmodes com les massacres d’armenis, rums i kurds, o bé amb l’objectiu de trobar proves per demostrar que els conflictes nacionals d’aquest o altre període no eren tal com es pintaven oficialment–, quan de sobte, misteriosament, se’ls suspenia l’accés als arxius estatals d’Istanbul. Tot i haver sigut testimoni dels càstigs imposats per l’estat turc a amics investigadors intrèpids i honorables per culpa del seu interès a trobar la veritat, quan l’estat minguerès em va punir de manera similar això em va destrossar: no vaig poder evitar caure dins un pou de sentiments de culpa i soledat que es va allargar durant vint anys.

L’any 2008, quan Minguer va ser anunciat com a país candidat a la Unió Europea, a l’estat va començar a resultar-li més difícil intimidar no només figures moderades com jo, sinó també altres persones que havien sigut empresonades per oposar-se ferotgement al govern, gent d’esquerres i tots els altres que criticaven els bandits que s’havien apropiat de béns de fundacions turques i rums. Arran de les cartes de protesta que vaig enviar a la Unió Europea, i en obtenir l’ajuda de ministres «liberals» de famílies cèlebres de Minguer (en el meu país tenir contactes en els cercles més elevats sempre proporciona millors resultats que apel·lar als drets humans), finalment em van entregar un nou passaport minguerès i vaig pujar al primer avió que partia cap a Arkaz. Ja abans d’haver fet un pas fora de l’Aeroport Comandant Kâmil vaig comprendre que tots els meus moviments serien monitorats pel servei secret. Després de 2005, quan estava escrivint aquest llibre (primer com un pròleg a la publicació de les cartes), les meves possessions i maletes eren regirades constantment, fos a casa d’amics o en habitacions d’hotel. El que em va entristir més no va ser que en els diaris d’un país candidat a la Unió Europea es publiquessin obertament mentides sobre mi –se m’acusava de ser «espia turca» o bé (a causa del meu pare) «espia britànica»– sinó el fet que sempre que em reunia amb ells a l’illa durant els estius, als amics mingueresos que m’havien vingut a visitar a Londres, a París o a Boston (on era professora) els fes falta només una copa de vi d’Arkaz per repetir aquelles mateixes acusacions d’espionatge, fent-ne bromes de mal gust.

Recordo quan, en una conferència, em vaig queixar d’aquestes befes tosques i execrables dels meus amics mingueresos, un professor holandès «d’història del Llevant i l’Orient Mitjà» em va dir el següent fent gala del seu cinisme:

–És molt injust, això! Si els seus amics la coneguessin bé, sabrien que no hi ha ningú que sigui més nacionalista mingueresa que vostè.

Em penedeixo de no haver pogut donar-li la resposta que es mereixia a aquest professor orientalista que es creia molt graciós. Si se’m permet, ara voldria dir-li el següent, tant a ell com als meus amics mingueresos i a tots els lectors: durant les primeres dècades del segle XXI, quan els imperis i les colònies a l’antiga ja són coses del passat remot, el terme «nacionalista» s’ha convertit en un epítet que s’adjudica a aquells que no tenen el valor de criticar el govern, que simplement es conformen a tot el que diu l’estat, i que l’únic objectiu que persegueixen és seguir la bola als alts càrrecs per guanyar-se una reputació. Mentre que en els temps del major Kâmil, l’honorable comandant a qui tant admirem, «nacionalista» era un epítet honorable que s’adjudicava a aquells amants de la pàtria que es revoltaven contra les administracions colonials i corrien heroicament, sense pensar-s’ho dues vegades, amb gran coratge i determinació, brandint una bandera a la mà, contra els trets de rifles automàtics.

Una altra conseqüència de l’expulsió de l’illa que vaig haver de patir durant vint anys fou que els meus fills, formosos com lleons i a qui tant estimo, no poguessin viure a l’illa quan tenien l’edat idònia per aprendre idiomes; al final no només són incapaços de parlar minguerès, sinó que ni tan sols saben ni una sola paraula d’aquesta llengua tan encisadora. Va haver-hi una època que vaig intentar exercir pressió perquè s’interessessin pel minguerès –«Hauríeu d’aprendre la vostra llengua materna!»– però em recordaven que en la nostra família, a excepció de la reina (i a part de mi i la meva mare) ningú havia pronunciat mai ni un mot en minguerès, i que jo mateixa parlava turc amb els meus avis; i afegien somrient que si la seva llengua materna no era el turc, llavors seria l’anglès. Que els meus fills es prenguessin tant de broma el meu amor per Minguer, i que a vegades fins i tot se’m mofessin a la cara, va obrir pas al fet que el seu pare sempre es posicionés de part seva i el matrimoni acabés en divorci, com vaig dir al meu advocat.

Com que estem parlant sobre el tema del «nacionalisme i la llengua», vull també mencionar un altre dia particularment infeliç de la meva vida. Quan en un partit d’eliminació del Campionat d’Europa de Futbol de l’any 2012 organitzat a Istanbul la selecció nacional de Minguer, la població del qual llavors no arribava ni a mig milió, va vèncer i eliminar Turquia 0-1 gràcies a un penal (possiblement) injust concedit en l’últim moment, el meu cor dividit entre dues llengües que adoro –el minguerès i el turc– va experimentar una gran tensió. Els ultres turcs més radicals van dedicar-se a trencar els vidres de molts establiments d’Istanbul que duien el nom de Minguer, incloent-hi restaurants mingueresos i forns de çöreks (el famós çörek amb el qual van enverinar el doctor Ilias); van destruir completament els aparadors dels locals, van saquejar-ne alguns i van calar-los foc. Aquella setmana vaig fugir dels periodistes, de tothom, i, com ara, vaig decidir que potser el millor seria oblidar-me del tema.

Mentre preparava la publicació de les cartes de la Pakize Sultan, m’he preguntat sovint què pensaria aquesta dona que havia sobreviscut a la ciutat d’Arkaz esquivant la violència política i la pesta l’any 1901 si veiés la capital de Minguer dels anys cinquanta on jo vaig viure amb la meva mare: suposo que li farien il·lusió les banderes minguereses que penjaven de tot arreu, les imponents estàtues del comandant i la Zeynep en cinc dels punts més importants de la ciutat, el magnífic mausoleu que s’acabà de construir l’any 1933 i que contemplàvem sempre amb molt respecte cada vegada que passàvem per sobre del nou pont del Comandant Kâmil (antic pont de Hamidiye) muntades en el faetó. Probablement l’entusiasmaria la dàrsena del port renovada de manera que finalment s’hi poguessin acostar els grans vaixells, feta amb pedra de Minguer; el sòlid espigó nou, de grans dimensions; l’hospital modern Zeynep-Kâmil; l’enorme edifici de ràdio construït amb el vell mètode minguerès utilitzat per la fusta però aplicat al formigó i la pedra de Minguer; els edificis de la Universitat Comandant Kâmil; l’òpera d’Arkaz, petita i simpàtica, i el Museu d’Arqueologia de Minguer. Però probablement li desagradarien els alts edificis residencials construïts a l’avinguda del Comandant Kâmil i sobre els turons que donen al mar, l’Hotel Minguer Park, una enorme caixa blanca de formigó pur, i els grans rètols de neó blau i rosa que anunciaven noms d’hotels i marques d’aigua de roses col·locats als terrats més elevats perquè poguessin captar l’atenció dels viatgers que arribaven en vaixell.

Al capdamunt de la torre que havia començat a construir-se per celebrar el vint-i-cinquè aniversari de la coronació d’Abdülhamit, les obres de la qual van acabar molt després de la Revolució de Minguer, no s’hi va col·locar un rellotge, sinó l’estàtua de la deessa Mina que l’arqueòleg Selim Sahir finalment va aconseguir extreure de la cova (com que s’assemblava molt a la dona del comandant, durant un temps van sospesar la idea d’anomenar-la Estàtua de Zeynep). Per alguna raó, després de l’ocupació italiana aquesta torre va passar a ser anomenada Memorial de Minguer, nom que encara conserva.

Quan en els anys cinquanta tornàvem a casa en el faetó, sentíem ben endins la presència del mausoleu commemoratiu del comandant Kâmil que s’alçava sobre la ciutat al turó de la nostra esquerra, però no parlàvem obertament d’això ni en el carro ni a casa. A l’escola primària Kâmil-Zeynep en la qual vaig començar les classes l’any 1956 (el faetó passava just per davant de casa), a les aules, en les parets i en els llibres de text hi havia tan sols les seves imatges, i els mestres s’hi referien constantment.

Fins i tot abans de començar l’escola jo ja havia memoritzat les 129 paraules minguereses pronunciades pel comandant Kâmil, i era capaç de formar unes quantes frases. És per això que des d’un primer moment vaig ser capaç de vocalitzar les lletres de l’alfabet de Minguer, i a llegir-les ràpidament. Al final del primer any havia après dues-centes cinquanta noves paraules minguereses que no havia sentit mai de la Rina i els altres nens que jugaven a la platja, en part gràcies al petit diccionari que m’havia comprat la mare. Però més de la meitat dels companys de classe encara estaven aprenent a desxifrar les lletres.

A segon de primària, és a dir en la tardor de 1957, el meu mestre, després de constatar que el meu coneixement de les paraules minguereses era més avançat que el de la resta de nens, em va fer seure a primera fila i em va donar permís per entretenir-me sola amb el meu petit diccionari (el gran encara no havia sigut publicat) si m’avorria a les classes. Un matí vam rebre la visita sorpresa d’una dona inspectora que es deixava caure per l’escola un parell de vegades a l’any sense avisar. El mestre em va fer sortir a la pissarra i em van preguntar les últimes paraules que havia après. Vaig enumerar una sèrie de paraules minguereses antigues i vaig explicar els seus significats: foscor, gasela, muntanya gelada, gàrgola, sabates i fútil. Crec que la inspectora, que tenia els cabells tenyits de groc, no coneixia alguns d’aquests mots, ni tampoc el mestre.

Però quan la inspectora em va demanar que fes una frase amb aquestes paraules, em vaig quedar paralitzada. Intentava visualitzar l’alegria dels estudiants d’institut que formaven frases amb les paraules que subjectaven a les mans en les cerimònies del Dia de la Independència, corrent cap aquí i cap allà per la plaça, apropant-se i allunyant-se del públic. Vaig mirar amb vergonya les fotografies de la Zeynep i el comandant Kâmil que penjaven sobre la pissarra. Que joves, que macos eren! Eren ells qui havien conversat en aquesta llengua un dia, en una cuina fosca, i és així com havien salvat primer la llengua i després també la nació. Els agraïa que haguessin salvat la nació mingueresa, mentre em consumia la vergonya.

Però desgraciadament no podia pensar en minguerès… somiava en turc. (Per això també he escrit aquest llibre en turc.) La dona inspectora, en veure’m quequejar, va dir al mestre que fes ell una frase, i aquest va començar a connectar les paraules minguereses que havia mencionat jo, però no va ser capaç de completar l’oració, i també va callar. Uns segons després el mestre va demanar amb els ulls a la dona inspectora que completés la frase, però ella també es va entrebancar, i al final lamentablement ningú va finalitzar l’oració.

Però això no va desanimar la dona inspectora, que em va preguntar una sèrie de coses: «Qui fou el segon president de Minguer?» «El xeic Hamdullah!» «Quina és la primera paraula que van recordar la Zeynep i el Kâmil a la cuina?» «Akva –aigua!» «Quin dia van ser proclamats la Llibertat i la Independència?» «El 28 de juny de 1901». «Qui va retratar el landó blindat avançant pels carrers buits aquella nit?» «El pintor Tacettin. Però qui primer va visualitzar tal imatge fou la nació mingueresa…!» La dona inspectora va quedar molt impressionada per aquestes respostes, va exclamar «vine aquí!», i em va besar el front.

–Filla meva, si et veiessin el comandant Kâmil i la Zeynep, s’enorgullirien de tu, veurien que l’idioma minguerès i la nació mingueresa estan més vius que mai –va dir (en aquestes paraules no hi havia cap menyspreu; en els anys cinquanta els mingueresos es referien a la dona del comandant amb una única paraula, «Zeynep», com si parlessin d’una heroïna llegendària).

La inspectora havia dit això mentre contemplava les fotografies del comandant i la seva dona, que adornaven totes les aules de Minguer.

–I qui també s’enorgulliria d’aquesta petita mingueresa –va dir, tornant-me a mirar a mi– seria la reina Pakize!

A partir d’aquestes últimes paraules vaig comprendre que la dona inspectora, com la majoria de gent de l’illa, es pensava que la meva besàvia, la reina Pakize, estava morta. I evidentment no era conscient que jo era la filla de la seva neta.

–No li diguis a ningú de l’escola que la teva besàvia Pakize viu a França! –em va advertir la mare quan vaig tornar a casa i li vaig explicar amb un gran somriure la visita de la inspectora.

Tot i que durant anys no vaig qüestionar aquesta ordre de la mare, és un de tants altres misteris que mai no vaig acabar de resoldre. Finalment, en veure com cada vegada que venia a l’illa després de 2005 els meus dossiers, papers, bosses i maletes eren regirats toscament (ho deixaven tot mig obert, com si volguessin que sabés que els havien escorcollat) quan no estava a l’habitació, vaig comprendre que rere aquests trencaclosques que a vegades considerava «metafísics» jeien ansietats i temors polítics. Els anys posteriors a 2005, fins i tot després que hagués renunciat definitivament a obtenir títols de propietat a partir dels certificats de bonificació –és a dir, després d’haver renunciat a apropiar-me dels terrenys que sobre el paper pertanyien a la família de la reina de l’illa– desgraciadament aquests escorcolls van prosseguir; van desaparèixer documents del meu escriptori i les meves bosses. No tinc cap dubte que moltes de les pàgines del llibre que acabeu de llegir foren fullejades abans per l’Agència d’Intel·ligència de Minguer (AIM) establerta pel president Mazhar al principi de la seva carrera política.

A finals de 1958, un dia el meu mestre va cridar la mare a l’escola per comentar-li que jo era una nena molt llesta i perspicaç, i li va recomanar que la meva educació continués fora de l’illa, en algun país europeu. La meva mare, que volia que jo fos mingueresa de cap a peus, al principi probablement no va voler plantejar al meu pare aquesta idea del professor. Però, tot i ocultar el tema, la mare també creia que el millor per a mi seria que estudiés fora de l’illa. Finalment, van decidir que més que anar a Londres, el més assenyat seria que la mare i jo anéssim a viure amb la meva àvia a Niça, i que jo completés allà la primària i així aprengués francès. (Com que a casa es parlava anglès, era un idioma que ja tenia més o menys controlat.) És així com en les converses del meu pare i la meva mare no només va començar a aparèixer el nom de la meva àvia Melike, sinó també els noms de la meva besàvia Pakize (a la qual es referien a vegades com a iaia o a vegades, amb respecte i afecte, com a reina) i del seu marit, el doctor Nuri.

El meu pare, que sempre era una persona animada i sociable, va deixar per escrit durant aquells dies que jo era una mingueresa de la qual la reina i el doctor Nuri s’enorgullirien. Un dia van arribar des de Marsella dins d’un sobre set postals que mostraven l’estat de l’illa a principis de segle. La iaia Pakize havia enviat com a regal a la petita mingueresa aquestes postals, que s’havia emportat quan va marxar de l’illa. Més endavant m’assabentaria que n’havia enviat moltes més a la seva germana Hatice. Aquell any vaig decidir anar, amb una màquina fotogràfica simple que m’havia comprat el meu pare, a les ubicacions que apareixien en aquelles postals una per una per fer fotografies en blanc i negre de l’aspecte actual, l’any 1958, d’aquelles localitzacions, i les vaig revelar a Foto Vanyas.

Però abans que enviés les fotografies el meu pare, sempre tant espavilat i generós, va veure l’oportunitat d’organitzar una trobada familiar a Ginebra, una idea que va agradar a tothom: l’Organització Mundial de la Salut entregaria al meu besavi el doctor Nuri, que s’havia jubilat vint-i-cinc anys abans, una «Medalla al Servei Excepcional». Jo visitaria la reina i el doctor Nuri mentre s’allotjaven a Ginebra, juntament amb la meva àvia, que cuidava d’ells. El meu pare ens va reservar una habitació amb vistes fantàstiques a l’hotel Beau Rivage, on ens allotjaríem una setmana.

Aquell agost de 1959 Ginebra em va semblar una ciutat màgica. Com la majoria de parelles que discutien constantment, que se separaven i després feien les paus, el pare i la mare es van esfumar immediatament un cop havien comprovat que m’havien deixat en un lloc segur, però jo tampoc no em queixava gaire d’això perquè la Melike Sultan, la meva àvia, semblava decidida a passar-s’ho bé amb mi. Després de la mort en un accident d’avió cinc anys abans del seu marit, el príncep Sait Efendi (el meu avi), en realitat el que volia era que ens instal·léssim a Niça en comptes d’estar tan lluny.

Al matí, pels volts de les nou, la meva àvia, la Melike Sultan, primer m’ensenyava com pujava el gran xorroll de la famosa font de Ginebra (no funcionava durant la nit) des de l’habitació de l’hotel, i després sortíem al carrer i fèiem llargues passejades. L’àvia tenia uns cabells castanys que recollia en un monyo amb un passador platejat, i a diferència de la mare duia sempre posades les ulleres de sol. A vegades passàvem a l’altra banda de la ciutat en tramvia, per sobre del pont, i visitàvem els mercats i grans magatzems agafades de la mà. Semblava que l’àvia sempre estava comparant preus o buscant alguna cosa. A vegades sèiem en un cafè, tiràvem trossos de pa als cignes blancs que nedaven al llac i observàvem durant hores el pas de vaixells més lletjos i estranys que les aus; o matàvem l’estona rondant per parcs. Recordo que l’àvia intentava extreure’m informació sobre els meus pares –si discutien, de què, amb quina freqüència, etcètera–. En diverses ocasions em parlà amb un gran somriure de la seva pròpia infància a Hong Kong, com si volgués traçar paral·lelismes amb la meva vida en una ciutat distant i exòtica. Un dia vam anar a la sessió matinal del cine per veure una pel·lícula «apropiada» per a la meva edat (Mon Oncle, de Jacques Tati). En una altra ocasió vam travessar el llac Léman a bord d’un vaixell que avançava molt lentament. Ja des del primer dia sabia que l’àvia Melike estava fent temps fins a l’hora en què el seu pare i la seva mare ens podrien rebre.

Si no fos per les aproximadament vint hores (segons els meus càlculs) que vaig passar aquella setmana amb la meva besàvia la reina Pakize Sultan i el meu besavi el Damat Doctor Nuri dubto que hagués reunit la força suficient per transformar el «pròleg de l’edició de les cartes» que estava preparant en el llibre que els lectors acaben de llegir.

Els dos em van rebre somrient. Eren en una habitació igual que la nostra situada dos pisos més avall (donava a la mateixa vista del Mont Blanc i la font), però en les seves cambres hi havia una olor de colònia i sabó completament diferent. Vaig copsar immediatament, fins i tot amb la meva ingènua ment infantil, que eren unes persones més alegres que la meva àvia, i que això era a causa de les dècades d’amistat i confiança que tenien darrere.

–Mama –va dir la meva àvia adreçant-se a la reina–, la Mîna us ha dut un regal de Minguer!

–Ah sí? La pobra, no s’hauria d’haver molestat! A veure què és, què li has portat al teu besavi i la teva besàvia.

Jo estava bloquejada per una estranya vergonya que abans de gaire s’esfumaria, m’havia empassat la llengua i era incapaç de parlar, com si estigués dins d’un somni.

–La nena ha fet fotografies dels racons dels poblets que apareixen en les postals que vostès li van enviar!

Així com em va decebre molt que la meva àvia Melike, que mai havia visitat Minguer ni s’havia interessat per l’illa, parlés de les vistes d’Arkaz com a «racons de poblets», aquesta afirmació també va causar confusió en la reina i el doctor. La meva àvia va intentar explicar-los el contingut de cadascuna de les fotografies referint-s’hi de «vostè».

–Ah, la petita mingueresa, que maca! –va dir el doctor Nuri.

El meu rebesavi era un individu d’aspecte blanquíssim i arrugat. Estava assegut en una butaca col·locada davant de la finestra des d’on observava constantment els pics blancs del Mont Blanc. De tant en tant, es girava cap a nosaltres, però quan parlava la major part del temps no movia el cap, com si tingués el coll paralitzat.

Finalment vaig reunir el coratge suficient per entregar el meu regal a la reina. Em movia de forma dubtosa, com si fos una diplomàtica tímida. La Pakize Sultan em va agafar el sobre de la mà, el va deixar a la taula del costat i després d’arrossegar-me cap a ella amb força i besar-me a les dues galtes em va abraçar pressionant-me contra el seu pit. Tenia vuitanta anys, i, si bé semblava dèbil i fràgil, els seus braços i tors eren forts i sòlids.

–I jo què? –va dir uns segons després el doctor Nuri.

Vaig baixar de la falda de la reina i quan estava anant cap a ell vaig recordar que m’havia oblidat de besar les mans del meu besavi i la meva besàvia, quelcom que la meva mare m’havia recordat en repetides ocasions. Però tampoc semblava que ells ho estiguessin esperant. El rostre del doctor Nuri estava tan arrugat i les seves orelles peludes eren tan grans que quan m’hi estava acostant per un moment vaig tenir por, però de seguida també seuria a la seva falda com si fos un refugi segur, i desapareixeria tota mena de nerviosisme.

En veure que jo estava tranquil·la, l’àvia Melike em va deixar amb ells i va marxar. Les converses que vaig mantenir en aquella habitació, durant aquella setmana, amb la reina Pakize i el Damat Doctor Nuri les explicaré no en ordre cronològic, sinó separades per temàtiques, ja que és així com les recordo després de tants anys:

JO. Em vaig donar a conèixer parlant amb ells: Estava contenta amb la meva vida? (Sí!) Tenia amics i amigues? (Sí.) En quin idioma parlava amb ells? (Turc –resposta certa– i minguerès –resposta no tan certa–). Sabia nadar? (Sí.) Com havia après a fer fotografies? (El meu pare me’n va ensenyar.). Com havia aconseguit la càmera? (El pare me la va dur de Londres). A partir de la resposta a aquesta última pregunta i les següents, van guardar silenci un moment en comprendre que, tot i que el meu pare era un home de negocis ric a Londres, jo no hi havia anat mai. Aquesta era una realitat de la qual era conscient i havia volgut ignorar perquè era desagradable? O bé fou en aquell moment que vaig adonar-me que el meu pare evitava passar temps amb mi i la meva mare?

POSTALS I FOTOGRAFIES. Exceptuant el dia que el doctor Nuri va participar en la cerimònia de condecoració, la major part del temps el vam passar observant les postals i les fotografies, i parlant sobre elles. Jo seia al mig del sofà que estava situat als peus del gran llit, la reina i el primer ministre seien a la meva dreta i esquerra, i conversàvem observant les fotografies que jo havia fet de les ubicacions de les postals gairebé seixanta anys després, que estaven desplegades en un coixí sobre la meva falda. Aquelles imatges a l’estil de «Vue générale de la baie», vistes panoràmiques de la ciutat des de l’antic pont de Hamidiye, els van fer pensar amb afecte en el vell Arkaz. De tant en tant, assenyalaven un pont o un edifici i comentaven entre ells «Se’n recorda, d’això?». Ho recordaven tot, malgrat que la memòria del doctor Nuri s’havia debilitat molt. Un dia descobria que l’edifici que li havia mostrat en una nova fotografia era l’edifici de la Ràdio, i l’endemà preguntava sobre el mateix lloc i quedava impressionat per la meva resposta com si fos la primera vegada que en sentia a parlar.

Vam repassar tots els nous edificis de les fotografies que havia fet al llarg de dos dies. A vegades pensava com d’estranya, i fins i tot horripilant, era l’enorme mà esquelètica del doctor Nuri, plena d’escletxes, taques, pigues i arrugues a la pell. El més sorprenent fou que un dia la reina va dir-li: «Ha vist? El polze de la mingueresa és igual que el seu polze». Després jo també vaig veure aquesta similitud. Cada dia que ens trobàvem a l’habitació dedicàvem una estona a mirar les fotografies, però també xerràvem d’altres coses.

–Petita mingueresa –va dir la reina un dia quan vam acabar de mirar les imatges, girant-se cap a mi i adoptant un to de veu extremadament cordial–, volem donar-li les gràcies per haver fet aquestes fotografies i dur-nos-les. Nosaltres també tenim un regal! –va dir mirant al seu marit.

–Encara no està acabat, però! –va respondre el doctor Nuri.

EL MINGUERÈS I L’ESCOLA. Un tema que els encuriosia moltíssim era fins a quin punt l’educació escolar era «genuïnament» en minguerès. Sí, alguns dels llibres de text de l’escola estaven en minguerès. Però els vaig explicar honestament que la majoria dels diaris i les novel·les es publicaven en grec o turc. Era probable que persones com la senyora inspectora de cabells tenyits de groc es volguessin convèncer que l’educació en minguerès era més pròspera que la realitat que veien a les aules, i que els informes que redactava per a la gent de més amunt fossin exagerats. Són conclusions a les quals vaig arribar quan estava parlant amb els meus rebesavis. Però la reina Pakize no va voler desil·lusionar-me perquè havia vist que la petita mingueresa era una nena patriòtica. Jo tampoc vaig voler trencar-li el cor, i li vaig explicar que en els llibres de text de primària se la mencionava amb un gran respecte –la filla del sultà otomà, reina i tercera cap de l’estat minguerès, que en els terribles dies de pesta havia fet tot el possible per protegir els pobres–. Però, en realitat, els llibres escolars no mencionaven res d’això i tothom de l’illa es pensava que era morta.

LLIBRES I EL COMTE DE MONTECRISTO. Un dia, el doctor Nuri em va formular una pregunta (similar a «tens amics?») que no oblidaria mai:

–Llegeixes llibres?

Vaig suposar que s’estava referint als llibres de text a l’escola, o que sentia curiositat per les meves aptituds: comprensió lectora i velocitat de lectura. Quan va copsar, a partir de la meva resposta, que jo no coneixia la joia de llegir un bon llibre, vaig detectar en els seus rostres una expressió de pena (similar a quan s’havien assabentat que el meu pare mai m’havia dut a Londres). El doctor Nuri va explicar que a la meva besàvia el que més li agradava era quedar-se a casa llegint novel·les, potser més que no pas sortir al carrer, igual que quan era petita.

–Senyor meu, malauradament això que diu no és cert, a mi també m’agrada fer passejos –va dir la Pakize Sultan.

El doctor Nuri, pensant que la seva dona s’havia ofès, va voler recalcar a la petita mingueresa els beneficis de la lectura, i em va mostrar un llibre de butxaca gastat i gruixut que romania a la tauleta de nit de la besàvia: El comte de Montecristo.

–Coneixes aquest llibre?

Em va sonar el nom de l’autor, i li vaig dir que la pel·lícula d’Els tres mosqueters havia sigut estrenada en el Cinema Majestic d’Arkaz i que la mare l’havia vist abans que jo i no l’havia considerat apropiada per a una nena de la meva edat. Si a la mare li agradava una pel·lícula i la considerava apropiada per a mi, em portava a veure-la.

–Va ser llegint El comte de Montecristo que la Pakize Sultan va resoldre, molts anys més tard, un crim perpetrat pel seu oncle Abdülhamit a Arkaz! –va dir el doctor Nuri.

–No exageri, senyor! –va dir la reina–. Jo simplement vaig arribar a una hipòtesi.

–Jo no tinc cap dubte que la conclusió a la qual va arribar és certa! –va dir el doctor Nuri girant amb dificultat el seu cap a la seva dona i somrient amb una mirada tendra.

Molts anys després, preparant l’edició de les seves cartes, vaig constatar amb entusiasme i orgull que la hipòtesi de la Pakize Sultan anava ben encaminada. Això ho vaig descobrir després de cercar i trobar, rebuscant en llibreries de vell, la traducció d’El comte de Montecristo en sis volums publicada en turc amb alfabet àrab tres anys després de la deposició d’Abdülhamit. Al capítol 52, titulat «Toxicologia», d’aquest llibre publicat originalment quan Abdülhamit tenia dos anys, Alexandre Dumas (a través del seu protagonista, el comte de Montecristo) especula sobre l’emmetzinament de persones amb verí de rates sense deixar rastre i fins i tot traça una comparació entre l’Est i l’Oest. La novel·la assevera que l’assassí intel·ligent, que no vol deixar rastre dels seus crims, sap que el verí de rates l’ha d’obtenir no d’una única tenda o herboristeria, sinó de moltes. (Naturalment això també incrementa la xifra de farmacèutics que en poden ser testimonis!)

Quan vaig constatar que a les pàgines gruixudes i grogues de bona olor que fullejava excitadament del tercer volum d’El comte de Montecristo, publicat l’any 1912 per la Impremta Bedrosyan, els faltava el capítol 52, l’entusiasme i l’admiració que la meva besàvia m’havia anat suscitant al llarg dels anys que vaig estar revisant les seves cartes van arribar a un nou pic.

Al llibre ni tan sols hi havia una explicació com ara «aquest capítol ha sigut eliminat». És així com la nota «Traduït per a Abdülhamit» que constava sota el títol de la novel·la es va convertir, per a mi, en una prova que enorgulliria Sherlock Holmes. Recordo com se’m va accelerar el cor, presa de la felicitat i l’entusiasme.

Però aquell dia, gairebé seixanta anys abans, no sabia res de tota aquesta història, i vaig respondre dient la primera cosa que em va passar pel cap:

–L’altre dia quan anàvem, pel carrer amb la mare vam veure que a l’aparador d’un rellotger hi havia escrit el nom d’Abdülhamit!

–Ho ha sentit, senyor?

–On vau veure el nom d’Abdülhamit? –Estava clar que els havia picat la curiositat.

Això fou l’últim dia. Però per explicar millor aquell dia, que encara avui recordo perfectament, primer hem d’abordar un altre tema.

EMISSIONS EN DIRECTE A LA TELEVISIÓ.

–Fa molta calor! –deia la Pakize Sultan per justificar el fet que no sortien mai de l’hotel–. I el doctor Nuri tampoc està en condicions!

El meu besavi, que moriria vuit mesos després, matava les tardes, a excepció del darrer diumenge, mirant les regates de barques que s’estaven retransmetent al televisor en blanc i negre del vestíbul de l’hotel. La competició es feia en les aigües turbulentes situades entre dos ponts alçats sobre el punt on el riu Roine sortia del llac Léman. Els ciutadans curiosos s’apinyaven sobre els dos ponts i observaven animats els remers que intentaven avançar per l’aigua contra el fort corrent, als quals se’ls capgiraven les barques i queien a l’aigua. Quan als matins passàvem pel primer pont amb la meva àvia, la Melike Sultan, ens paràvem uns minuts a observar els esportistes.

Però el que em resultava més divertit i em despertava una sensació metafísica era veure, després de passar pel pont, les mateixes imatges en les televisions dels cafès, que sempre estaven enceses i retransmetien la competició en directe. El que em feia gràcia era la idea de saludar la càmera amb la mà i que els meus besavis em veiessin a la televisió. Però no tenia prou perspicàcia per poder expressar amb paraules el meu pla juganer, ni ells tampoc haurien pogut entendre el meu desig de saludar-los. A més, no tenia ganes d’explicar-los que a Arkaz encara no ens havia arribat la tele.

És per això que, quan l’última tarda en aquella habitació d’hotel de Ginebra vaig obrir el paquet que m’havia donat el meu avi, tenia la ment particularment ocupada rumiant sobre la relació exuberant i inefable entre realitat i projecció.

No vaig poder contenir l’emoció quan, en treure del paquet un llibre (tan gruixut com el volum que teniu a les mans) i obrir-lo, va aparèixer davant dels meus ulls un panorama d’Arkaz molt detallat en tres dimensions, semblant als llibres desplegables que tant agraden als infants. Quina preciositat, quina cosa més magnífica! Aquesta ciutat, on havia passat tota la meva vida, havia sigut recreada amb precisió i finesa; ara s’aixecava davant meu amb tots els seus petits detalls, en aquesta fantàstica obra de paper i cartó retallats.

Però vaig adonar-me immediatament que aquesta no era la ciutat de la meva infància, sinó l’Arkaz de 1901. No hi havia ni rastre dels nous edificis de pisos, hotels de formigó i «seus ministerials». Tot el que havia sobreviscut d’aquella època estava en el seu lloc, recreat amb força realisme i una gran atenció per als detalls. Si més no, aquest espectacular panorama –des dels núvols rodons del cel fins a les teulades de les cases, des del verd dels arbres fins a les torres punxegudes del castell– tenia un aspecte tal que qualsevol illenc pensaria que això era tant la seva llar com també un indret sortit d’un conte de fades.

No me n’he separat mai, d’aquell magnífic regal del doctor Nuri. La novel·la que esteu acabant de llegir l’he escrita consultant constantment aquest llibre desplegable de regust fantàstic. És per això que vull també mencionar una de les altres fonts importants de la meva novel·la a aquells que consideren que el meu llibre d’història té moments que semblen més aviat fragments extrets d’un conte de fades. Les vuitanta-tres fotografies llòbregues en blanc i negre que mostren els carrers d’Arkaz, la majoria deserts, fetes durant el mes de setembre de 1901 pel fotògraf Vanyas sota les ordres de la reina, són la font principal del «realisme» del meu llibre. Després que Minguer esdevingués un país candidat per ingressar oficialment a la Unió Europea l’any 2008, la meva amiga d’infància Rina va començar a treballar al Ministeri de Cultura, i finalment se’m van obrir a mi també les portes dels arxius nacionals que durant dècades havien romàs tancades.

Aquella tarda a l’habitació de l’hotel a Ginebra, la meva besàvia va assenyalar al seu marit el castell que s’alçava sobre l’Arkaz de cartó. Com que al llarg de la meva vida havia vist cada dia el castell, que és l’origen de tota la història posterior de la ciutat i l’illa (i sota l’ombra del qual vivia en aquella època), em desconcertava el fet que el doctor i la reina en poguessin parlar amb tant d’entusiasme.

No fou fins dècades després, en llegir les cartes escrites per la Pakize Sultan, que vaig poder comprendre de què estaven parlant, què estaven recordant. La Pakize Sultan va mostrar al seu marit la plaça de Hrisopolitissa, el lloc on hi havia la farmàcia del Nikiforo, i el racó on es va trobar el cadàver del Bonkowski Paixà. En el panorama de cartó apareixien també els tekkes dels Güleren, dels Rifai i dels Halifiye, que he mencionat al llarg del llibre, així com els arbres dels seus patis.

–Tu hi has anat mai, a aquest tekke? –va preguntar-me la reina, mirant-me.

Llavors ni tan sols era conscient de l’existència d’aquells llocs amagats rere els murs, ja que la mare no s’hi havia interessat mai.

–No, no hi he anat! –vaig dir sense avergonyir-me’n.

La Baixada de l’Ase Bramant, el pont de Hamidiye, la guarnició i l’edifici de duanes també estaven ubicats en els seus llocs correctes, i la parella va seguir parlant mentre els anaven repassant. La mare i el pare de vegades xiuxiuejaven entre ells i parlaven un anglès estrany perquè jo no entengués què estaven dient, i això em posava trista, pensant que aviat tornaria a esclatar una baralla entre ells. Em vaig asseure a prop del doctor Nuri perquè em va tornar a envair un sentiment de soledat similar.

La reina va col·locar sobre la tauleta, davant del seu marit, el paisatge de cartó. Com que estaven parlant de l’Splendid Palas, jo els vaig dir que aquell no era el millor hotel (em limitava a repetir el que deia sempre la meva mare), que a Minguer n’hi havia de millors, però que els gelats més deliciosos de l’illa eren els de la gelateria Roma de l’Splendid, i també vaig mencionar el petit museu dedicat al comandant que hi havia al segon pis.

No havien sentit a parlar mai d’aquest museu. Em van fer explicar detalladament aquest espai modest, fent-me tota mena de preguntes. Aprofitant que havíem encetat el tema de l’heroic comandant, un tema que jo coneixia molt bé, vaig indicar la ubicació del principal museu dedicat al major –la casa on havia nascut i crescut el Gran Alliberador– i els vaig explicar agitadament totes les coses que havia vist allà dins.

En veure que havien quedat molt impressionats pels meus coneixements sobre el comandant, els vaig descriure el mausoleu del comandant, que no apareixia ni en el paisatge de cartó ni en les postals, al qual anàvem dues vegades a l’any amb la classe de l’escola (eren visites supervisades pels inspectors). Vaig explicar també que l’any passat havia escrit una redacció sobre aquest mausoleu consultant l’Enciclopèdia de Minguer, i els vaig recitar de memòria dues de les poesies de Büyük Aşkan –«Comandant, oh Gran Comandant» i «Soc minguerès».

–Tu en la primera oportunitat que tinguis ves a Istanbul! –va deixar anar el doctor Nuri per alguna raó.

–No li digui aquestes coses! –va dir-hi la reina–. No li aixafi la guitarra a la petita mingueresa. No veu que és una estudiant excel·lent, s’ho ha après tot.

Aquestes paraules d’elogi em van omplir el cor de joia. També ajudava que estiguéssim parlant del Gran Comandant, el tema que jo millor coneixia.

–És gràcies al Gran Comandant que avui no som esclaus dels grecs, dels turcs i potser dels italians! –vaig dir–. El comandant va proclamar la llibertat i la revolució de Minguer i ens va alçar al nivell de les grans nacions civilitzades.

–Molt bé! –va dir la Pakize Sultan–. A veure, ensenya’ns, com ho va fer, això?

Em vaig quedar callada un moment, com m’havia passat davant de la inspectora de cabells rossos. Ni tan sols havia entès del tot què m’estava demanant.

–Mira, imaginem que aquest és el balcó de la seu de la governació –va dir la meva besàvia–. Què va fer aquí el comandant?

Quan finalment vaig entendre la pregunta em vaig deixar emportar per l’entusiasme, perquè em sabia la resposta de memòria.

–Sota el balcó hi havia milers de mingueresos de totes les edats, que havien vingut amb gran coratge a la plaça procedents dels indrets més remots de l’illa! –vaig dir de memòria–. El comandant els va anunciar «Visca Minguer!» –Però estava tan emocionada que vaig recitar de forma incompleta les paraules del comandant, que estaven escrites en tots els llibres de text.– I t-t-també… –vaig quequejar una mica–. A la mà duia una bandera de Minguer que li havien cosit unes noies pageses.

–Beu una mica d’aigua, petita mingueresa! –va dir la meva besàvia. Em va donar el got d’aigua de damunt de la safata i va agafar el petit tapet que hi havia a sota com si fos una bandera.– Si sortim al balcó, potser et sentiràs més inspirada i ho recordaràs millor.

Em vaig relaxar quan la besàvia va besar les dues galtes de la seva estimada petita mingueresa, un gest que em va fer molt contenta. I, per descomptat, finalment vaig ser capaç de rememorar les paraules eternes del comandant, que havia llegit centenars de vegades.

Amb la reina Pakize, que duia la bandera a la mà, vam sortir al balcó, la porta del qual sempre estava oberta. Vam cridar juntes, a l’uníson, fent onejar la bandera i sentint profundament els nostres clams, identificant-nos-hi tant com m’hi identifico ara mentre repeteixo aquestes paraules:

–Visca Minguer! Visca els mingueresos! Visca la Llibertat!

2016-2021

Nits de pesta, del Nobel de Literatura turc Orhan Pamuk, està ambientada en una illa que no existeix, i que per tant no va ser assotada per una epidèmia de pesta el 1901.

Qualsevol paral·lelisme amb la realitat de l’actualitat no és pura coincidència.

Menys pesta i Més Llibres!

Notes

1.

Sultan: Títol adjudicat a les membres de la dinastia otomana (mares, esposes i filles) per indicar que formen part de la família imperial. No hi ha cap equivalència en català a causa de la diferència existent entre les organitzacions monàrquiques europees i turques. No s’ha de confondre amb el títol que rep el cap suprem de l’estat, «sultà», que en turc és padişah. (Totes les notes a peu de pàgina són del traductor.)

2.

Kavuk: turbant encoixinat que era la indumentària capil·lar predilecta a l’imperi fins a l’arribada del fes, i que solien dur els sultans. Hi havia diverses modalitats depenent del rang social de la persona.

3.

Damat: literalment, ‘gendre’ o ‘nuvi’. Títol adjudicat als homes que ingressaven a la família imperial casant-se amb filles de sultans.

4.

Rums: terme d’utilització diversa que deriva de romà, generalment emprat per referir-se a les gents no musulmanes de l’Imperi otomà que vivien a les zones anteriorment governades pels bizantins, particularment el Mediterrani oriental i el Llevant. En el context de la novel·la, es refereix a la població culturalment cristiana ortodoxa de l’illa, d’ètnia i llenguatge grecs.

5.

Tulumbacis: literalment, ‘els que utilitzen bombes d’aigua’, és a dir ‘bombers’. La paraula seria substituïda en l’idioma turc contemporani per iftacyeci (treballadors del servei d’incendis).

6.

Mabeyn: denominació d’un òrgan existent durant el s. XIX i principis del XX que bàsicament feia les funcions de la secretaria de l’oficina personal del sultà.

7.

Sanjaq: ‘districte’, una divisió administrativa del territori de l’Imperi otomà. Cada vilayet (aquí traduït com a ‘província’) se subdividia en diversos sanjaqs.

8.

Efendi: títol de respecte o cortesia que s’utilitza per a referir-se a homes que tenen cert poder o cultura. L’equivalent més proper seria ‘senyor’.

9.

Jinn: criatura sobrenatural típica de la cultura àrab preislàmica que seria absorbida per la teologia/mitologia islàmica. Són fantasmes o espectres que, a diferència dels şeytan (dimonis), poden ser bons o dolents.

10.

Tarhana: aliment sec que consisteix en la mescla fermentada de grans de cereal i iogurt. És molt popular tant a Turquia com a Xipre, on s’utilitza generalment per fer sopes.

11.

Hamidiye: ‘relatiu a Abdülhamit’; terme que indica que la institució, la construcció, la divisió militar, el vaixell, la marxa, etc., en qüestió fou ordenada pel Sultà Abdülhamit II o duta a terme durant el seu regnat o en el seu honor.

12.

El nom propi Kâmil significa ‘madur’.

13.

Mecidiye: unitat monetària introduïda pel sultà Abdülmecid, que seria la darrera de l’Imperi otomà.

14.

Zaptieh: nom que solien rebre els policies otomans. La paraula seria substituïda en el turc per ‘polis’.

15.

Haji: persona que ha realitzat el Hajj, o pelegrinatge a la Meca.

16.

Hagia Triada: ‘Santa Trinitat’; l’església ortodoxa més famosa amb aquest nom és al barri de Beyoğlu, a Istanbul.

17.

Amca: literalment, ‘oncle patern’. S’utilitza per a designar oncles biològics, però també és un terme de caràcter afectiu que es fa servir per a referir-se a persones d’edat relativament avançada que són amics de la família.

18.

Hoca: literalment, ‘mestre’, paraula que continua utilitzant-se en el turc modern en diversitat d’àmbits. En el context de la novel·la, es refereix a autoritats místiques i espirituals de la religió musulmana, particularment els líders dels tekkes.

19.

Tekke: terme que es refereix al recinte o edifici d’un particular tarikat (confraria sufí). L’equivalent en la religió cristiana seria convent o monestir; lloc on es reuneixen els deixebles i acòlits d’una secta concreta per dur a terme ensenyances i reclusions espirituals, pràctiques místiques, així com activitats agrícoles o manufactureres.

20.

Guerra del 93: conflicte armat entre Rússia i l’Imperi otomà entre els anys 1877-1878. Rep el nom de «guerra del 93» en referència al calendari islàmic.

21.

Çöreks: pans dolços de diverses tipologies, molt comuns en diverses parts del territori otomà/turc.

22.

Bey: títol de cortesia emprat per homes amb cert estatus social, semblant a senyor.

23.

Pou de zam-zam: pou de la Meca que conté una aigua medicinal miraculosa. És habitual que els pelegrins s’emportin ampolles de zam-zam quan tornen als seus països.

24.

Tarikat: confraria i escola sufí, orientada a l’ensenyança i la pràctica del misticisme. En temps otomans existien infinitat de confraries que comptaven amb sucursals (o tekkes) no només pel territori de l’imperi sinó arreu del món islàmic. La més coneguda és l’orde Mevleví.

25.

Tanzimat: literalment, ‘reformes’ o ‘reorganització’. Es refereix al període de modernització en diversos àmbits de l’imperi otomà (legal, polític, militar, burocràtic, cultural) davant la pressió de les potències europees. Va començar a finals del regne del Sultà Mahmut II i va acabar amb l’arribada del Sultà Abdülhamit II (1839-76).

26.

Pide: un tipus de pa pla de forma ovalada, molt popular a Turquia.

27.

Kızkulesi: literalment, ‘Torre de la Donzella’.

28.

Eyalat: divisió administrativa territorial que fou substituïda l’any 1864 pels vilayets (províncies).

29.

«Em divorcio»: en turc, boş ol, literalment ‘sigues lliure!’. Si es volia divorciar, un home ho havia de pronunciar tres vegades.

30.

Hanım: títol de cortesia per a adreçar-se a dones (normalment d’edat avançada) de manera respectuosa. L’equivalent seria ‘senyora’.

31.

Xeic ul-Islam: en el context de l’Imperi otomà, la posició jeràrquica més elevada de tots els ulemes i muftís, és a dir, el cap de les autoritats religioses (per sota, evidentment, del sultà, que també era el califa). Normalment exercia d’assessor al sultà, designava jutges, i aprovava polítiques.

32.

Börek: empanada salada feta amb massa de yufka (pasta fil·lo).

33.

Tughra: monograma cal·ligràfic que era el segell o la signatura del sultà.

34.

Para: unitat monetària antiga de l’Imperi otomà. Avui dia la paraula significa simplement ‘diners’.

35.

Kuruş: en temps otomans, 40 para. Avui dia es refereix als cèntims de la lira turca.

36.

Koukoulion: lligadura tradicional que duen al cap els patriarques de l’església ortodoxa.

37.

Tepegöz: criatura fantàstica d’un únic ull típica de la mitologia turca. En el context de la novel·la, és mencionat com una mena d’home del sac que atemoreix els nens.

38.

Hadit: una ‘tradició’ adjudicada al profeta Mahoma. Poden ser accions, comportaments exemplars o declaracions que suposadament va fer el profeta.

39.

Joves Turcs: moviment polític reformista compost majoritàriament per oficials otomans que exigien la reinstauració del constitucionalisme.

40.

Sucuk: salsitxa seca feta normalment de carn de vedella, molt típica a Turquia.

41.

Leblebi: tipus de cigrons rostits molt populars a Turquia.

42.

Sicilli-i Osmani: l’enciclopèdia sobre la dinastia otomana escrita a finals del segle XIX per Mehmet Süreyya.

43.

Valide: títol honorífic de la família imperial otomana que designava la mare del sultà.

44.

Kalfa: dones assistents/encarregades en l’harem otomà, de grau intermedi.

45.

Pekmez: tipus de xarop.

46.

Gavur: ‘infidel’, terme despectiu utilitzat per referir-se a gent no musulmana, ja fossin estrangers o cristians habitants de l’Imperi otomà.

47.

Hurufisme: doctrina sufí centrada en el misticisme de les lletres.

48.

Boza: beguda fermentada de sabor agredolç.

49.

Dergah: en diversos contextos, santuari destinat a una figura important del sufisme. Però en el cas turc, pot ser també un sinònim de tekke.

50.

Mevlevís: un dels tarikats sufis més estesos en temps otomans, fundat pels deixebles de Mevlana (Rumi) a la ciutat de Konya l’any 1312 i conegut pels seus dervixos dansaires.

51.

Mintans, hirkas, taqiyahs: tipus de camisa, càrdigan i casquet particulars de diversos ordes sufís.

52.

‘Déu Meu! Et demano, per a aquest món i per al món de més enllà, misericòrdia, salut, benestar i benaurança’.

53.

A la turca/a la franca: termes utilitzats per referir-se a dos tipus de versions d’algun objecte (aquí un rellotge): la versió occidental i la versió oriental. L’ús més típic d’aquest terme és per referir-se a les latrines.

54.

Càlculs abjad: un tipus de misticisme de les escriptures basat en l’estudi dels fonemes consonàntics.

55.

En francès a l’original: «A baix Abdülhamit!»

56.

Asr-ı Saadet: literalment, significa ‘època de la felicitat i benaurança’ i s’utilitza per referir-se al període en el qual el profeta Mahoma era viu. Aquí és el nom d’un tarikat.

57.

Primer Ferik: un rang de l’exèrcit otomà, que seria equivalent a ‘tinent general’.

58.

Umma: literalment, ‘comunitat’.

59.

Museu Imperial: establert a finals del segle XIX amb l’objectiu de protegir els béns culturals de l’imperi. Actualment és el Museu d’Arqueologia d’Istanbul.

60.

Ghusl: ritual de neteja i purificació del cos manat per la jurisprudència islàmica en diversos contextos.

61.

Zàuiya: terme que designa un espai o un edifici vinculat a una germandat sufí (pot ser un tekke, una escola, un santuari, una petita mesquita, etc).

62.

En francès a l’original.