Reservats tots els drets.

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només pot ser duta a terme amb l’autorització dels titulars, tret de les excepcions previstes per la llei. Adreceu-vos a CEDRO (Centro Español de Derechos Reprográficos) si necessiteu fotocopiar-ne o escanejar-ne algun fragment (www.conlicencia.com; 917 021 970 / 932 720 447).

© Hereus de Carme Miquel i Diego, 2020

© Edicions Bromera

Av. Areners, s/n (Pol. El Pla)

46600 Alzira

www.bromera.com

Disseny de la col·lecció: Enric Solbes

© Coberta: Carles Barrios

Composició digital: Pablo Barrio

1a edició: novembre, 2020

1a edició en format electrònic: novembre, 2020

ISBN: 978-84-1358-119-4

Benilluna

Carme Miquel

PRIMERA PART

1 ANY 2018: ALLÀ ON TOT VA COMENÇAR

Encara queda un fil de llum en el cel de ponent quan Rosanna ix apressadament de l’aeroport de Manises. Carregada amb un voluminós equipatge, puja a un taxi amb l’esperança d’arribar a temps a l’hotel on havia quedat amb la cosina Teresa, perquè aquesta acaba d’enviar-li un whatsapp dient-li que a penes pot esperar-la vint minuts més.

Després de dotze hores i mitja de vol de Buenos Aires a València, l’avió hi havia aterrat puntual i Rosanna hauria pogut arribar a la cita amb la cosina en el temps acordat. Però en el departament de policia l’han retinguda una hora llarga degut a problemes burocràtics relacionats amb el transport de les cendres de la seua àvia, Rosa Blanc, morta feia unes setmanes. Setmanes inacabables, gestions tan fastigoses com de vegades inútils que Rosanna, allà a l’Argentina, havia dedicat a la preparació del viatge i a la tramitació de tota la documentació que li calia: l’urna hermètica amb la identificació corresponent i certificats de diversos organismes. A més de cansada estava indignada, ja que mentre que en la major part d’aerolínies traslladar les cendres d’un difunt no tenia cap complicació, en la que ella havia viatjat aquest fet suposava pràcticament el mateix procés que traslladar un cadàver. I ara que ja havia arribat al lloc de destí, encara li mancava un document, li havien dit.

Preguntes, telefonades a l’Argentina, revisió dels papers una vegada i una altra. Finalment, l’empleada que l’ha atesa, li ha dit que podia anar-se’n, però sense l’urna, que es quedarà custodiada en un apartat específic de l’aeroport, fins que hi arriben les confirmacions burocràtiques que s’esperen.

El taxi s’atura a la porta de l’hotel. Teresa encara espera al vestíbul asseguda en una butaca de disseny modern, amb un llibre entre les mans. Alça la mirada i reconeix la silueta fràgil de Rosanna. Les dues dones es fonen en una abraçada.

–Ho sent moltíssim –li diu després dels primers mots de salutació–. No puc faltar al sopar amb els companys de treball i ja hi faig tard. Demà seré tota teua.

–No et preocupes, Teresa. M’anirà bé descansar i asserenar-me primer que res. He passat uns dies molt estressada preparant el viatge i ara el canvi d’horari i aquest contratemps.

–Tenia moltes ganes de retrobar-te, Rosanna. Faré tot el que podré per compartir amb tu aquest viatge sentimental teu.

–Sentimental, familiar, absurd… no sé com qualificar-lo.

Teresa riu, l’abraça novament i se’n va cap a la porta. Abans d’eixir al carrer es gira, la saluda amb la mà i li fa l’ullet amb gest de complicitat.

Mentre els recepcionistes de l’hotel acaben de fer els tràmits, Rosanna segueix amb la mirada aquella dona d’aspecte jove, morena, alta i estilitzada, cosina llunyana seua, que es van conéixer quan aquesta anà a visitar l’Argentina tres anys arrere. De la mateixa edat totes dues –en aquell moment trenta-sis anys–, separades feia poc de les respectives parelles, vitalistes i acollidores, de seguida van connectar emocionalment i intel·lectualment, fins al punt que una part del viatge per l’Argentina que Teresa tenia programat, el van fer juntes.

Paisatges canviants. De color ocre els uns, d’un verd esvaït els altres. Glaceres amb nom propi com el Perito Moreno i cascades supranacionals com les d’Iguaçú. Planes immenses i la serralada dels Andes a un costat. Un Buenos Aires inacabable, ciutats espatarrades, villas miseria i palauets d’estil francés. Petites rialles amb un got de vi al davant, confidències, alguna escapadeta amb algun pibe d’edat indefinida… Experiències que les van unir i feren que a partir d’aquells moments s’establira una bona relació entre les dues cosines. Des de llavors i durant tres anys, la comunicació mantinguda d’una banda a l’altra de l’oceà, ha sigut fluïda i afectuosa.

Rosanna pensa en les situacions viscudes amb Teresa mentre sopa qualsevol cosa a la cafeteria de l’hotel. En acabar, puja a l’habitació. Vora el balcó que dona a la plaça hi ha una taula de fusta pintada de gris, com la resta del mobiliari. Hi deixa damunt la seua tauleta i mentre aquesta es carrega la jove enretira les cortines i observa l’exterior. La plaça és un espai molt ample, ben il·luminat, on conflueixen cinc o sis carrers. Al mig, un petit rogle enjardinat és el contrapunt a les vies d’asfalt. Els vehicles hi circulen lentament per la proximitat dels diferents semàfors i la gent passeja calmada per les amples voreres que també són ocupades per les taules dels cafés i restaurants.

Quan la connexió de la tauleta és a punt, Rosanna envia una foto de l’habitació a la mare i els germans i els escriu només per a dir-los que es troba a València, que està bé però cansada i ja els contarà els pròxims dies com va tot. I tot vol dir les visites i la relació amb els familiars del poble, de Benilluna –on es desplaçarà aviat amb Teresa–, tant els ja coneguts com els fins ara desconeguts, i la destinació que donarà a les cendres de l’àvia. El que no està comprés dins del tot és el component emocional i nostàlgic del viatge i l’intent de descobrir alguns aspectes de la infància i l’adolescència de la iaia, Rosa Blanc, que va emigrar a l’Argentina amb dèsset anys, en contra de la seua voluntat, amagant en els racons de memòria retalls de la seua vida que ningú, ni tan sols la filla i els fills, coneixen. Només ella, la neta, és depositària d’uns records que l’anciana li va transmetre els darrers anys de la seua vida en llargues converses d’evocació i de confidències. Només ella, per ara, és sabedora del secret familiar millor guardat. «El secret familiar millor guardat», s’ha repetit Rosanna moltes vegades d’ençà que el coneix.

–Al llarg d’aquests anys –explica Rosanna a Teresa–, jo m’he fet una imatge molt definida del poble de Benilluna. És la imatge que em va transmetre la iaia en les seues converses: carrers de terra amb voreres estretes, cases d’una o dues plantes amb façanes blanques de calç i grans portes de fusta. Reixes i balcons de ferro o finestrons menuts, segons els possibles dels respectius propietaris, i les teulades de teules morunes amb vessants a dos costats i amb canaleres que, quan plou, arrepleguen l’aigua que omplirà les cisternes i aljubs que hi ha als corrals. I la plaça Principal, quadrada, amb una font circular al mig, presidida pel campanar i la façana de l’església d’un barroc modest, construïda a mitjan segle XVIII. Però ja sé, Teresa, que aquest retrat respon al poble de fa setanta anys, a les imatges que es van encastar, per a no esborrar-se mai, en els ulls de la Rosa Blanc joveneta. I jo les he recreades aquestes imatges, inclús les he idealitzades i ara tinc el temor de la decepció, perquè la Benilluna actual segurament no deu tindre res a veure amb aquella dels anys quaranta del segle passat. I, tal vegada, el lloc on la meua estimada iaia volia que depositara les seues cendres, ni tan sols existeix.

Teresa l’escolta amb atenció i li diu que hi ha aspectes que romanen, que sí que serien reconeguts per Rosa Blanc: l’església, l’estructura dels carrers i les places, moltes façanes, edificis que han restaurat…

Rosanna beu un glop del café amb llet que ha demanat a la cafeteria de l’hotel. La seua silueta d’aspecte fràgil es retalla sobre el gran finestral de vidre que dona a la plaça. Prima, amb una melena llisa de cabell castany amb metxes clares, els seus ulls verds llueixen quan dirigeix la mirada cap a la claror. Igual com passa amb Teresa, sembla més jove dels trenta-nou anys que té i els seus gestos són calmats però expressius, quan comenta amb la cosina diversos aspectes, abans d’abordar allò que realment té interés per contar-li relacionat amb la vida de la seua àvia. Perquè si vol endinsar-se en qüestions de la infància i joventut de Rosa Blanc, necessitarà ajuda. I si vol descobrir aspectes desconeguts o vol trobar protagonistes relacionats amb «el secret familiar millor guardat» que l’àvia ha amagat durant tota la seua vida, necessitarà complicitats.

–Saps una cosa, Teresa? He arribat a identificar-me tant amb les emocions i els desitjos de la meua iaia que ara que estic a punt de culminar el viatge que ella havia somniat i de xafar els espais que ella havia estimat, tinc el cor en un puny i em sent inquieta. Més del que ho he estat mai. És com si haguera iniciat un camí desitjat però que, arribat el moment, em crea dubtes perquè no sé si allò que trobaré a la fi del camí m’agradarà.

–Clar que t’agradarà –diu Teresa mentre li fa un colpet a l’esquena–. Però, també t’he de dir que em sorprén la identificació tan intensa que tens amb la teua àvia.

–Segurament perquè de menuda vaig passar llargues temporades amb ella. Ja en aquell moment l’àvia em contava moltes coses de la seua infància a Benilluna i ho feia de manera tan profunda, acaronant-me amb la mirada fosca i brillant dels seus ulls grans, que de vegades jo em sentia part del món que em mostrava. I vam establir un vincle especial que no sabria explicar-te. Després, vaig anar creixent i em vaig distanciar de tota la meua família, també de l’àvia. Però quan la meua parella, ja saps, l’impresentable de Romano, em va abandonar, vaig sentir la necessitat de suport familiar i, sobretot, el vaig trobar en la iaia. Les seues mans, amb el perfum de colònia Lavanda que jo notava quan me les passava suaument per les galtes i la seua veu feble, gairebé murmurant, que sempre em dedicava elogis i paraules dolces, eren per a mi com un bàlsam curatiu. Molts dies, en eixir de la faena, anava a visitar-la en la nostra casa on des de feia un temps ella vivia amb ma mare. A la iaia habitualment la trobava amb un llibre entre les mans.

–I va ser quan començà a explicar-te coses de Benilluna.

–Sempre ho havia fet, amb freqüència m’havia parlat d’alguna gent i m’havia explicat aspectes del seu poble, costums, anècdotes, la seua vida de xiqueta… L’enyor pel seu passat a Benilluna hi havia estat molt present en la seua vida. Era una etapa que tenia incrustada en el racó més important de la memòria. Ella deia que la memòria forma part de l’existència, que la vida de les persones no és res si no s’agafa de la mà dels records. Que la memòria és com el llibre de cadascú amb moltes pàgines escrites tot i que de vegades ocorre que alguns paràgrafs o algunes pàgines s’esborren. I, malauradament, per a algunes persones s’esborra el llibre sencer. Però ella, em deia, havia imprés bé els records de Benilluna perquè no hi desaparegueren mai.

Rosanna abaixa els ulls i manté uns segons de silenci. Mira al carrer, s’acaba el café amb llet i continua

–En aquells dies de les meues visites, l’àvia Rosa em va manifestar més obertament els seus sentiments i em va parlar de qüestions més personals. I no sé si era pel meu estat d’ànim després de la separació de Romano, que em trobava més receptiva i sensible, però el fet és que vaig anar identificant-me molt amb ella. De vegades era com si els seus sentiments es barrejaren amb els meus. I quan va patir l’embòlia, que pensàvem que no la superaria, i va emmalaltir de manera greu, vaig sentir molta tristor. Rosa Blanc, la meua estimada iaia, tenia ja huitanta-quatre anys. Pensar en la seua malaltia feia que m’envaïra una amargor especial perquè sabia que acabaria la seua vida sense acomplir un desig que l’havia acompanyada en moments de la seua vida, que era el de tornar a la seua terra.

–I ara vols acomplir-lo tu per ella.

–En certa manera, sí.

–Realment, quan la vaig conéixer, em va semblar una dona molt intel·ligent i molt entranyable la teua iaia Rosa Blanc. I guapa.

Rosanna riu.

–I presumida. Mai no es deixava veure per ningú si no anava ben pentinada i amb els llavis pintats. I les ulleres les tenia a mà per si havia de llegir alguna cosa, però evitava posar-se-les perquè sabia que tenia els ulls bonics. Es queixava que se li havien arrupit, que no eren com els de quan era jove que tots s’embadalien amb aquells ulls seus.

–Però, arrupits i tot, jo li recorde una mirada obscura, neta i profunda.

–Quan tu la vas conéixer encara tenia una salut acceptable tot i que feia temps que arrossegava problemes de cor. L’embòlia vingué després. Es va salvar però es va quedar molt dependent. Per sort, el seu estat intel·lectual i mental va quedar intacte. Els metges se’n feien creus en comprovar la seua lucidesa. Jo vaig continuar visitant-la cada dia en eixir del treball. I en els llargs moments d’immobilitat al seu costat o quan la passejava pel parc amb la seua cadira de rodes, ella va continuar rememorant amb mi la seua infància i joventut a Benilluna i també les seues vides (vides i no vida, perquè deia que el seu pas pel món eren moltes vides juntes) a l’Argentina. Va ser durant una d’aquelles passejades, mentre jo descansava asseguda en un banc i ella en la seua cadira, cara a cara, quan em va explicar el que anomenava «el secret familiar millor guardat».

2 CENDRES I TERRA

És vesprada avançada. Un cel rogenc tiny de color rosa els bancals de ceps, sense fulles encara, que poblen els turons que han sigut escalonats amb centenaris màrgens de pedra en sec. Unes quinze persones han eixit del poble i han avançat per una senda menuda. A uns cinc-cents metres, vora un barranc eixut –només porta aigua quan plou molt, havien dit– hi ha l’antic safareig que, després de més de seixanta anys abandonat i mig en runes, fa poc que va ser restaurat. Unes penyes entre les quals creixen mates de farigola i de romer separen el llavador del barranc i una gran carrasca que endinsa les seues arrels sota les roques, projecta la seua ombra cap a llevant. Rosanna creu, amb bastant seguretat, que aquell és el lloc que l’àvia li havia indicat abans de morir perquè hi depositara les seues cendres. El llavador, la gran carrasca –encara que ella parlava senzillament d’un arbre– i el barranc són bons indicadors. El que no hi ha és una caseta de camp amb riurau a la qual l’àvia també havia fet al·lusió. Possiblement ocupava l’espai on ara hi ha un simple descampat pedregós.

El dia d’abans, Rosanna i Teresa havien cavat un clot a un costat del barranc. I en aquell clot, amb un poc de tremolor a les mans, la neta ha depositat les cendres de l’àvia, Després l’ha cobert amb terra, hi ha plantat una mateta d’espígol ben arrelada i l’ha regada, mentre un joveníssim músic de Benilluna, de nom Toni Martí, toca amb un clarinet la melodia d’una cançó antiga que Rosanna li havia demanat perquè sabia que a Rosa Blanc li agradava molt: «Mirando al mar soñé que estabas junto a mí…».

Els acompanyants mantenen silenci. La silueta de Benilluna, presidida pel campanar, es retalla davant del cel rogenc. Rosanna ha pres la paraula.

«Vull expressar el meu agraïment a totes les persones que heu volgut acompanyar-nos en el record que dediquem a la meua iaia, Rosa Blanc, morta a l’Argentina fa ara un mes i mig. Ella havia desitjat descansar per sempre més ací, en aquest espai del seu poble i gràcies a tots vosaltres, família i amics que m’heu ajudat en tot, he pogut acomplir el seu desig. Rosa Blanc va viure els darrers setanta anys a l’altra banda de l’Atlàntic i allà va crear la seua família. Però puc assegurar-vos que el seu pensament sempre va estar ací, en la terra on va nàixer i va passar els temps més feliços, els primers dèsset anys de la seua vida. Els qui la vau conéixer perquè vau viatjar a l’Argentina i passàreu per la ciutat de Mendoza a visitar-nos sabeu que és cert, que ella enyorava molt el seu poble. Tots us vau admirar de com de nítids i exactes eren els records que tenia de Benilluna, de les cases, de la gent, de la vida d’aquells temps seus. Ella volia pensar que hi tornaria i aquella il·lusió l’ajudava a viure. Però no va poder ser en vida, per això quan sentia que la vida se li acabava, em va demanar que la portara després de morta. I com que sabia que jo acompliria el seu desig, que jo mouria cel i terra per complaure-la, va passar les seues últimes hores tranquil·la, amb el seu pensament posat en aquestes plantes, en aquest cel, en aquesta brisa suau que ara ja l’acompanyarà per sempre. Novament gràcies a tots i a totes. I a les dues dones que després de tants anys encara la recorden, que van compartir amb ella jocs i il·lusions adolescents, deixeu-me que els faça una forta abraçada.»

–Missió acomplida –diu Teresa quan de bell nou es troben a la casa on les allotja Maria, una altra de les cosines llunyanes.

–La primera part de la missió sí –diu Rosanna somrient–. No ha sigut gens difícil contactar amb els familiars més pròxims. Tant Maria i Joan, que ens coneixíem del seu viatge a l’Argentina, com la resta que he conegut ací, són molt acollidors i han entés molt bé el sentit de la meua estada a Benilluna. Mai no els estaré prou agraïda.

–M’alegre molt. Així me’n torne a València més tranquil·la, mentre tu completes els altres objectius del teu viatge. Ara saps que les cosines Maria i Pepita estan disposades a ajudar-te en la reconstrucció de la vida de Rosa Blanc.

–Sí. Però a elles no els puc contar el «secret familiar millor guardat» que, per fi, t’he contat a tu. Almenys no encara.

–Un secret mantingut durant molts anys que només tu coneixes. És curiós. I tu creus que no pots explicar a les cosines que la teua àvia, quan era joveneta, estava enamorada d’un xicot de Benilluna i que ta mare és filla d’aquest xicot? No pots demanar-los que t’ajuden a saber alguna cosa d’aquell home que, en definitiva és, o era si ja és mort, el teu avi?

–No gose fer-ho. Si aquell home –el meu avi, vaja– encara és viu i arribara a oïda seua aquesta història, tal vegada se sentiria molest. O no, jo què sé! I en qualsevol cas, en l’entorn de la seua família –pense que deu tindre fills i nets– suposaria un trasbals. A més, jo hauria d’explicar també que l’àvia no va estimar mai el seu marit argentí, l’home amb qui es va casar als dèsset anys obligada pels seus pares. No, no gose explicar-ho. Però sí, sí que voldria saber coses del meu avi.

–Tal vegada demà, quan visites aquelles dues ancianes que han vingut al soterrar de les cendres de la teua àvia, podràs aclarir-ne alguna cosa.

La senyora Josefa Margareto rep Rosanna i les cosines que l’acompanyen, Maria i Pepita, en l’habitació que hi ha a mà esquerra només entrar a la primera navada de la casa on viu. Roman assentada en una butaca alta, amb uns coixins voltant-li la zona lumbar, que la neta li ha col·locat ben estovats.

L’habitació dona al carrer. A través d’una reixa amb els finestrons oberts es veu passar la gent. Algú mira i saluda. D’altres passen distrets i és la tia Josefa Margareto qui els fa senyals. A l’habitació es perceben olors recognoscibles. La del putxero que ve de la cuina, i la de fusta vella dels mobles. I l’olor d’anciana. Una olor rància barrejada amb la del sabó amb què l’han endreçada.

La conversa és canviant i intranscendent. Rosanna no sap com fer perquè la dona aborde qüestions que a ella li interessen. Finalment decideix entrar-hi directament.

–I la meua iaia Rosa Blanc, sap vosté com és que se’n va anar a l’Argentina?

–Com? Perquè estava allà Lluís el Tamí, el seu home. Per què havia de ser?

–Però el seu home, el meu iaio Lluís, era d’ací, no?

–Era i no ho era. Perquè son pare i sa mare sí que eren de Benilluna però se n’havien anat molt menuts a l’Argentina feia molt de temps, cadascun amb la seua família. I allà es van casar i el teu iaio, Lluís el Tamí, ja va nàixer allà a l’Amèrica aquella.

–I com va ser que es van conéixer i es va casar amb ma iaia?

–No ho saps? Un any, quan érem jovenetes, els Tamins, pare, mare i fill van vindre uns mesos des d’allà l’Argentina a Benilluna. S’havien fet molt rics i tenien un haiga, que ací en aquell temps només tenia auto el metge i ningú més. I no sé com la van portar però els Tamins anaven pel poble amb el seu cotxàs, amunt i avall, que tot era alçar polseguera i totes les persones eixíem a la porta de casa per veure’ls. La gent deia que havien vingut a buscar una dona per a casar el fill perquè a la mare, la senyora Anita, no li agradaven per al seu xicon les jovenetes argentines. Ell era pobil i heretaria tota la fortuna familiar. I es veu que van ataüllar Roseta Blanc, que feia molt de goig, i de seguida van anar a buscar-la. I la convidaven a pujar a l’auto i la duien a ballar amb el fill. Però ella, no sé si els tenia vergonya o què, el cas és que fugia dels Tamins i a voltes les amigues l’amagàvem. Però sa mare un dia va dir prou i va començar a acompanyar-los ella també, amunt i avall, per animar Roseta a perdre la vergonya d’estar amb aquelles persones. I ja es van enamorar ella i Lluís i es van fer nóvios i de seguida es van casar ací, a Benilluna, abans que els Tamins se’n tornaren a l’Argentina. No van fer un casament molt lluït perquè no els va donar temps, però sí que van convidar a xocolate tots els del poble que van voler. I quan el seu home i els sogres se’n van anar, la teua iaia encara es va quedar ací al poble amb els seus pares per a començar a preparar el seu viatge, i al cap de poc de temps ja estaven allà a l’Amèrica aquella ells també. I es deia pel poble que quan van arribar allà tan lluny, ella ja estava prenyada perquè es veu que va ser tocar-la Lluís, ací a Benilluna, i de seguida empeltar-la. Que tot això se sabia perquè en aquell temps hi havia a l’Argentina algunes famílies de Benilluna i de pobles del voltant, que vivien principalment en unes ciutats que es deien Mendoza i San Juan, i els uns o els altres es coneixen i en les cartes als familiars d’ací sempre ho contaven tot.

Poca informació que no coneguera va aportar la senyora Josefa a Rosanna. Simplement la confirmació d’una part de la història de l’àvia i la confirmació també que el «secret familiar millor guardat» ho era realment. Els sentiments i les paraules de l’àvia, ara com ara, es quedarien només amb ella.

T’ho explique a tu, Rosanna, la meua neta volguda, perquè sé que el teu cor, ara adolorit per l’abandó de la persona que estimaves, està al costat del meu, vell i gastat, adolorit per tantes coses… I jo era jove, molt jove, un capoll acabat d’esclatar. També ho era ell, el meu amic de sempre. Junts visquérem a Benilluna una infància feliç. Corríem pels carrers i amb altres xiquets i xiquetes jugàvem a acaçar-nos. I corríem pels camps com animalets lliures. Junts descobríem nius de merles i caus de raboses. Creixíem junts i junts deixàvem la infància arrere. Les nostres veus canviaven i els cossos experimentaven transformacions. El seu unes, el meu unes altres. I ens les explicàvem amb confiança, contents dels respectius canvis.

El temps passava i tot era gojós. Ens anàvem fent grans i, de bon grat, assumíem noves responsabilitats. Ell treballava amb els seus pares al camp i, com molts altres jóvens del poble, es va fer músic de la banda de música local acabada de crear. Jo ajudava ma mare. I les nostres trobades, encara que es van espaiar, van suposar moments feliços que ens descobrien que estar junts era viure moments màgics, que el fet d’acaronar-nos ens feia vibrar i ens traslladava a un món de plaer, només nostre. Solíem recórrer als nostres amagatalls de la infància i, voltats de la sentor de les herbes, sota un cel blau ple de sol o gris o negre ple d’estreles, assaboríem la dolçor dels nostres cossos junts. I ens estimàvem. Amb una estima intensa i dolça com el gust del vi dolç.

I va ocórrer, sí. Va ocórrer que en un moment donat vaig comprovar que no tenia la menstruació. Passaven poquets dies, sis o set, de la data que hauria d’haver menstruat però fins aquell moment la meua regla s’havia presentat sempre en el moment exacte, com un rellotge. A pesar que ningú no m’havia explicat mai el que allò significava, de seguida ho vaig sospitar: el meu amic i jo tindríem un fillet. I, mira, a pesar que sabia que allò em portaria molts problemes i disgustos, que per sempre més ho hauria de dur com un estigma, jo estava contenta. I qui sap si també allò evitaria un casament indesitjat!

3 COM LES ORONETES

Rosanna passeja tots els carrers de Benilluna. El carrer Llarg, gairebé recte que mena cap a l’ermita de la Mare de Déu dels Àngels. I el dels Pous, on hi ha les cases més senyorials amb grans portes amb detalls de fusta tallada i llindes de pedra. A les façanes hi ha reixes i balcons de ferro colat, i quan es veu l’interior, pot observar-se el terra de les vivendes molt lluent. Però, sobretot, Rosanna passeja per l’extrem oest del poble, la zona que diuen del Raval, de carrers curts i traçats tortuosos. És la zona més antiga, on va nàixer el primitiu poble de Benilluna. Rosanna observa les façanes, que en aquesta zona tenen poques reixes i balcons. Són finestres, grans o menudes, les que obrin les cases als carrers. Per allí, creu, estigué la casa on havia viscut la seua àvia. Era una casa gran i Rosa Blanc pensava que l’havien enderrocada per a construir-ne dues en el seu lloc.

La gent que Rosanna es creua pel camí li somriu i la saluda. No la coneixen personalment però encara conserven el costum de dir-se bon dia. A la porta d’una de les cases hi ha un home jove que la mira i li somriu. «Com va?», li diu. Rosanna s’atura.

–Hola. Molt bé. Ens coneixem?

–Et vaig veure quan soterrares les cendres de la teua àvia. No conec personalment ningú de la teua família però em va resultar interessant que vingueres de tan lluny, de l’Argentina, només per fer aquella cerimònia. I vaig anar a guaitar. Em vaig mantindre un poc apartat per no destorbar.

–No destorbaves –li diu somrient–. Doncs mira, ara estic buscant la casa on va viure la meua àvia. Bé, la casa no, que ja no existeix, que la van enderrocar i la van dividir en dos. Simplement voldria localitzar el lloc on estava. I diria que és ací.

–Ací? Per què?

–No recorde el nom del carrer, no sé si la meua iaia me’l va dir mai, però sí que, de manera indirecta, em va donar algunes indicacions: el carrer més alt del Raval, de forma serpentejant… I perquè les façanes d’aquestes dues cases són iguals i la teulada sembla comuna, i això em fa pensar que abans en feien una.

–Doncs entra, entra si vols, tal vegada notes alguna vibració especial…

Tots dos riuen.

Li diuen Jordi. L’ha passada a una cuina ampla que fa també de menjador, amb una portalada que dona a un pati on es veu una llimera. La resta de la planta baixa és ocupada només per l’entrada i una habitació. Li ofereix un café.

–No puc oferir-te herba mate de la teua terra –li diu–. No en tinc. Però a les tendes sí que en venen perquè ací a Benilluna viuen algunes famílies argentines.

–Famílies argentines? Des de quan?

–Des de quan? Un xicot crec que va arribar pels anys huitanta, crec que fugint de la recessió econòmica d’aquell moment. Però va ser els primers anys dos mil, quan van vindre quatre o cinc famílies argentines ací a Benilluna. Era quan allà s’havia produït la crisi del corralito i ací semblava que es lligaven els gossos amb llonganisses.

–I tu, com ho saps?

–Dona, Benilluna té cinc mil habitants. No en són molts i per poc que t’interesses detectes els qui han vingut de fora. Però a més, jo faig classes a l’institut i els fills i les filles dels immigrants també passen per allí.

–Ah! Fas classes…! Ja.

Estan asseguts al voltant d’una tauleta redona. La cafetera fumeja i a la paret un rellotge redó fa sonar el seu compassat tic-tac. Rosanna l’observa en mig del silenci que s’ha instal·lat entre ells. Es miren i riuen, no saben ben bé què dir-se.

–Que bo el café! –fa Rosanna–. I… i seguint amb les migracions… he pensat moltes vegades que els viatges entre l’un costat i l’altre de l’oceà Atlàntic, allò de creuar la mar blava per a millorar la pròpia vida, són viatges d’anar i de vindre, perquè les crisis econòmiques i les esperances de la gent, amb freqüència es traslladen de lloc. Se’n van però tornen, vull dir.

–Diria que sí. Sé d’alguns jóvens de per ací que darrerament han anat a Amèrica del Sud a buscar treball. Perquè, és el que tu dius, la terra promesa no està sempre al mateix costat de la mar.

–De vegades les persones han de fer com fan les orenetes –diu Rosanna–. Però, clar, els pardalets sempre tenen fàcil fer el seu niu i les persones no.

Han trobat tema de conversa. Jordi continua:

–Les orenetes? En aquesta comarca, quan més oronetes van emigrar a l’Argentina va ser a principis del segle xx a causa de la plaga de la fil·loxera. Ho sabies?

I parlen de la fil·loxera, de l’insecte que va arribar a Europa procedent dels Estats Units, que les bestioles també viatgen i amb elles els mals que porten dins –diu Rosanna–. I que aquella fil·loxera que atacava les arrels dels ceps del raïm i matava la planta sencera, no parava d’estendre’s i de fer mal en aquell començament del segle passat.

–I, per a més desgràcia –afegeix Jordi–, sembla ser que per aquells temps també hi va haver sequera a Benilluna, que els mals de vegades s’agafen de la mà i fan com una cadena de destrucció. En aquell moment ja va ser el desastre, tots els ceps es van morir i en moltes famílies s’instal·là la misèria. Per això molta gent jove de Benilluna i de pobles dels voltants van emigrar cap a l’altra banda de l’Atlàntic. Sí. La fil·loxera vingué cap ací i els emigrants marxaren cap allà –conclouen Rosanna i Jordi.

–Per cert, va ser per això de la fil·loxera que va emigrar la teua àvia?

–No, no. Per això van emigrar els meus besavis paterns, els Tamins. La iaia Rosa hi va anar prou anys més tard, el 1950, en plena postguerra espanyola, durant la dictadura de Franco.

–Per causes polítiques, potser?

–No, no. Ella se’n va anar perquè el seu home, argentí fill de benillunins, estava allà.

–Ah, vaja! Una història romàntica. Va emigrar per amor.

–Per amor?

Rosanna no pot evitar riure. La situació on ha arribat la conversa li sembla còmica. Vol contindre’s però no pot. L’ha envaïda una mena de riure histèric. Jordi la mira desconcertat.

–Per amor? –repeteix Rosanna–. Si vols, diguem-ho així. Com si fora el títol d’una pel·lícula: «Emigrant per amor».

4 HO VULGUES O NO

Ara, que inútil i vella arrape els darrers anys de la meua existència, puc dir que fa molt de temps que no sent el ressentiment, la tristor i la ràbia que algun dia, quan era jove, em va acompanyar. Però tal vegada alguna cosa queda, perquè, a la meua edat, una dona no és només la història dels seus actes, de les seues lluites personals i dels seus pensaments. És també la història de les seues emocions ferides. I també la suma d’allò que ha callat anys i anys, de la seua consciència i de les seues lluites interiors.

Rosa Blanc, asseguda en la seua cadira de rodes, parla de manera entretallada. Rosanna l’escolta amb interés. De tant en tant pren notes. Després transcriurà les seues paraules. L’anciana li diu que dins dels seus ulls verdosos veu interés, comprensió i estima de neta.

Has de saber que don Jeroni el Tamí, amb la seua dona i el fill, van ser durant uns mesos la sensació de Benilluna, un poble que tenia uns dos mil habitants en aquells temps miseriosos de la postguerra espanyola, on qui no vivia en la pobresa vivia amb moltes restriccions. Per això, les ostentacions de riquesa d’aquesta família enriquida a l’Argentina, produïen en la gent del poble enveja i alhora refús, però, encara que fora falsament, els mostraven respecte i també admiració. I, ironies del destí, aquelles persones que quan van arribar al poble jo havia contemplat amb curiositat, havia saludat amablement i els havia dedicat somriures de cortesia, van acabar entrant profundament en la meua vida. Don Jeroni es va convertir en el meu sogre, donya Anita, en la meua sogra i Lluís, en el meu marit. Sí, el que sempre has considerat el teu avi Lluís però que, ja ho saps, només era un avi postís.

Jeroni el Tamí pertanyia a una de les famílies que, unes dècades abans, havien creuat l’oceà, pobres com les rates, a causa de tot allò de la fil·loxera. Però van tindre sort, segons es deia pel poble. I passats més de trenta anys, quan ja ningú no se’n recordava d’aquestes persones, aquell home va aparéixer pel poble acompanyat de l’esposa i el fill.

La vida, si és llarga, ens ofereix situacions diverses on es barregen el goig i la pena. Jo les he viscudes totes amb intensitat i he intentat acceptar-les de manera positiva. Però durant molts anys de la meua joventut vaig lamentar que els Tamins s’hagueren creuat en el meu camí! Sempre m’he preguntat per què un fet inesperat i estrany a la nostra voluntat pot capgirar tant el nostre destí, ja que, amb la seua arribada a Benilluna, el meu esdevindre, el que jo desitjava quan tenia dèsset anys de vida, es va tòrcer totalment. Tot hauria sigut diferent si la mare de Lluís, per algunes experiències negatives que el fill havia tingut amb dones argentines, no s’haguera entestat a casar-lo amb una dona del seu poble. I si aquell xicot no s’haguera fixat en el meu somriure –és el que deien– en els meus gestos elegants i en les moltes capacitats que donya Anita m’havia descobert, segons em confessava de manera aduladora. I si el fill no li haguera dit que jo li agradava, que o era jo la seua esposa o ninguna altra de Benilluna, perquè els meus ulls eren els més bonics que mai havia vist. I si els tres no hagueren pensat que amb els diners ho podien comprar tot, fins i tot l’amor. Perquè, certament, gràcies als seus diners van captar la voluntat dels meus pares. Els invitaven a anar a un lloc o altre amb el cotxe, ens feien regals a tota la família i al meu pare li van oferir allotjament i fer-se càrrec d’una botiga (almacén, en deien ells) que tenien a Mendoza, allà a l’Argentina. En aquell moment de penúria que vivíem a Benilluna, tot allò era benvingut. La mare estava desvanida, el pare il·lusionat, i els dos satisfets que la filla, la seua Roseta, haguera sigut l’elegida. Jo ben bé que els vaig dir que no volia saber res d’aquell Lluís, però tots estaven convençuts que, en provar la mel del luxe, ja canviaria.

En la meua família, satisfer els Tamins es va convertir en una obligació volguda. Qualsevol cosa que proposaren era atesa. Quan havien de visitar-nos en la nostra casa, les dones l’endreçàvem ben endreçada i omplíem de cossiols amb plantes la primera navada. I preparàvem fruiteres amb raïm i figues i pomes, que els oferíem. O ametles i panses. I els rostres de tots es mostraven somrients i aquiescents. Jo, en canvi, sempre em mostrava reservada i fugissera. No parlava mai, no els escoltava. Per dissimular, només somreia. I alguna vegada vaig aconseguir fugir de casa abans que hi arribaren, per a trobar-me, en algun lloc amagat, amb el meu estimat amic de la infantesa… «Diuen que et casaran amb aquell americà», em comentava. I jo responia que no, que mai.

«Que no, que mai.» «Que no, que mai», repeteix Rosanna com en un murmuri. És de nit, està en casa de la cosina Maria i segurament tots dormen. Asseguda damunt del llit, en la seua habitació, Rosanna recompon bocins de la vida de l’àvia. Lentament va ordenant escrits, fotos, pensaments i notes que s’ha endut de l’Argentina perquè allà no tingué temps d’acabar la tasca que s’havia proposat. Si la memòria ens ajuda a preservar el passat, ella havia de recuperar el de l’àvia. Per això havia d’ordenar els records de Rosa Blanc.

I un dia els Tamins van organitzar un ball. Ho feren precisament perquè el seu fill i jo començàrem a conviure com a nóvios, perquè ens trobàrem a sovint i per fer pública aquesta situació. Lluís, que era d’alçada mitjana, tenia un posat que a la gent li resultava agradable: front ample, nas recte i llavis un poc molsuts, dibuixaven un rostre on destacaven uns ulls marrons de mirada fosca i poc expressiva, emmarcats per unes celles espesses. Tots deien que era un xicot templat, però a mi tant me feia, jo no volia ser nóvia de Lluís el Tamí. I va passar que, coincidència o no, un d’aquells dies el senyor rector de Benilluna, des del púlpit de l’església, va començar a parlar dels perills del ball agarrat, de com el dimoni temptava els balladors. I va repetir moltes voltes que ballar era pecat. Així que vaig tindre l’excusa perfecta: no aniria al ball perquè jo no volia fer pecats. Però ma mare també va tindre la resposta perfecta: «Serà pecat per als altres, però no per a tu perquè només ballaràs amb l’home que d’ací a poc serà el teu marit». I vaig continuar atrapada en la teranyina que entre tots m’havien teixit. En un tres i no res, em van fer per a l’ocasió un vestit blau molt bonic, de tela d’organdí. «Que guapa està i que elegant es veu –no es cansava de dir la meua futura sogra–. Eixos ulls negres que té encara lluïxen més.»

El tracte va ser en una alqueria pròxima, propietat d’uns senyorets de Benilluna que vivien a València, però la deixaren als Tamins expressament per a la festa.

Ho veig. Passa pel meu pensament com una pel·lícula sense sentit: gent de diferents pobles que arribava amb tartana i gent que arribava amb autos molt moderns que deien que eren de marca Pegaso. Gent ben vestida que jo no coneixia, que em saludaven amb una reverència. Murmuris i rialles i mirades encuriosides. I jo que somreia. El somriure va ser per a mi la màscara darrere de la qual m’amagava. Sí, el meu somriure fals, que aquell dia me’l vaig deixar posat tot el temps i va continuar sent la meua coartada al llarg de la meua vida. Però ho veig, sí, saló gran amb el terra de taulells negres i blancs. Parets de diferents colors amb sanefes a un pam del sostre. Una llum de llàgrimes de vidre, quadres de paisatges i bodegons pintats a l’oli. I, destacant a un costat del saló, ja desfasada però encara en ús, una gramola lluenta, molt vistosa. I discos que no deixaven de sonar amb música que jo no coneixia, interpretada per uns cantants de noms estrangers que vaig memoritzar des d’aquell dia: Frank Sinatra i Xavier Cugat. I boleros molt romàntics que quan sonaven Lluís m’acostava cap a ell. I tothora em tenia agafada la mà, me la premia i en cap moment me la soltava. I un bes en un racó. I jo que intentava defugir-lo. Ja veus, estic parlant del teu avi, avi postís, com si fora un estrany. Però és que ho era i gosaré dir que per a mi ha sigut un estrany tota la vida.

Va ser uns dies després del ball quan vaig ser conscient del meu embaràs. En aquella època, el fet que una dona esperara un fill sense haver-se casat, constituïa una vergonya per a ella i per a tota la seua família. I un estigma que s’arrossegava per sempre. I em vaig sentir com un animalet perdut enmig d’un camí, com un vaixell de paper que flota en un bassal fins que, tot banyat, s’afona. A pesar d’això, després d’haver-m’ho rumiat molt, se’m va acudir que aquella situació podia ser la meua salvació. I vaig dir a ma mare «no puc casar-me amb Lluís el Tamí perquè estic embarassada d’un altre». La cara que va fer no se m’esborraria del pensament ni que visquera mil anys. Els ulls semblava que anaven a eixir-se’n de les òrbites, i les galtes, blanques com la cera, de sobte es van mostrar dures com una pedra, mentre els llavis dibuixaven un rictus indesxifrable. No hi va dir res, ni tan sols em va preguntar qui era el culpable. I dins del seu silenci, la seua mirada incisiva anava dels meus ulls a la meua panxa. I viceversa. Va respirar profundament i en un determinat moment em va dir amb un to autoritari que no li havia sentit mai abans: «Quin afront! Assenta’t en aquella cadira i no t’alces per a res fins que jo tornaré». I se’n va anar i va tancar la porta amb clau. I jo allí estava, arrupida, amb el cor en un puny, tement no sabia què. Va tornar al cap d’un temps: Una?, dues? Tres hores? No ho sé. L’acompanyava la seua germana, ma tia Vicenta. I les dues es van assentar davant de mi, les dues amb rostre sever. Va ser la tia qui va parlar. «No sé com pots haver fet això. No tens vergonya? El pitjor mal que podia caure’ns damunt de tota la família! Quina vergonya!» I després d’uns minuts de silenci va continuar: «Aixina és que ara faràs el que et manarem i sense dir ni mut. T’has de casar amb el Tamí, ho vulgues o no. Ja està aparaulat i no hi ha res més a dir. És un bon casament i no hi ha cap xica a Benilluna que no volguera estar en el teu lloc. Et casaràs amb Lluís i seràs una dona ben rica. I, amb diners, torrons. Ara has de fer-nos cas a ta mare i a mi, i la primera cosa és que ningú no ha de saber això que et passa. Em sents? Ni ton pare ni la teua germana, que Trineta amb els seus dotze anys és molt xarradora i no guardaria el secret. Ni cap altra persona n’ha de saber res. Ja saps que ton pare et mataria d’una pallissa. Bo és Salvador Blanc perquè ningú l’assenyale amb el dit. I cap home del poble no et miraria bé mai de la vida. Així que tu fes el favor d’escoltar raons. A posar bona cara i a fer tot el que ta mare i jo et direm, que si ens fas cas, ni Lluís ni ningú seran mai sabedors de la teua vergonya».

En cap moment em van preguntar qui era «ell». Volien ignorar-ho i que jo també ho ignorara. Només puc dir que estava atordida, humiliada, impotent, vençuda. Em vaig convertir en un animalet poruc. A partir d’aquell moment no em van deixar mai sola ni un minut. L’una o l’altra estaven sempre amb mi: dins de casa, en el carrer, quan anava amb els Tamins… i jo vaig caure en un mutisme absolut i una indolència extrema.

5 UNA CASA DE TEMPS DELS MOROS

–Jordi ha passat per ací i t’ha convidat a dinar –diuen les cosines a Rosanna.

El matí dominical és assolellat, hi ha calma i la temperatura de finals de l’hivern és agradable. Fa gust caminar pausadament pels carrers de Benilluna. Quan Rosanna entra a la plaça Principal abans d’endinsar-se en el Raval, la gent està eixint de missa i les dones que s’hi creuen amb ella la saluden i es queden mirant-la amb curiositat. Li desplau un poc i li ho comenta a Jordi.

–No és habitual que algú recórrega més de huit mil quilòmetres només per soterrar unes cendres –diu Jordi–. És normal que despertes curiositat.

Mentre parlen, Rosanna lliura a Jordi una ampolla de vi de Mendoza.

–He portat un vi de la meua terra que vaig comprar ahir en els grans magatzems comarcals –comenta–. Curiosament, té un preu més barat ací que allà a l’Argentina. No ho puc entendre.

–Misteris de la globalització –diu Jordi mentre el deixa sobre el banc de la cuina–. Assenta’t on vulgues, estàs en ta casa.

La mira amb gest amable i, com qui acaba de recordar alguna cosa, continua:

–Vaja, ho he dit bé. Si estàs en casa de la teua àvia, també és ta casa.

Rosanna el mira i li somriu. Ha comprés la broma. De fet, no li costa gens entendre’s amb aquell xicot de trenta-cinc anys que manifesta un tarannà simpàtic i obert i té alguna cosa que li aporta confiança. Alt, amb els cabells clars curts, però amb algunes grenyes caent-li pel front i amb els ulls de forma allargada –com orientals, pensa Rosanna–, color grisenc i mirada dolça, ha captat la simpatia de la jove argentina.

–Doncs sí. Estic gairebé segura que aquesta casa i la del costat es van alçar sobre la que va comprar el meu besavi a finals del segle XIX o a la primeria del segle XX. I et diré que aquella casa sembla que l’estic veient de tantes vegades que ma iaia me la va descriure: una casa gran, construïda sense fonaments, de grosses parets de pedra amb finestres menudes i irregulars en la façana. Segons em comentava, en aquell moment que el meu besavi la va comprar ja es considerava una casa antiga. «De temps dels moros» deien que era. Quants anys pot ser això?

–Ui, Rosanna, amb tan poques dades no es pot saber. Ací, quan es diu que una cosa és de temps dels moros, vol dir que té molts anys però sense saber-ne exactament quants.

I li explica que parlar dels moros en els pobles d’aquella comarca, pot fer al·lusió a diversos moments històrics. Que tant pot referir-se al segle x amb els primers assentaments musulmans, com al segle XIII quan els exèrcits cristians de Jaume I i els seus successors, anaren sotmetent els musulmans que vivien en aquest país. O que tal vegada hom es refereix als moriscos que eren descendents dels antics musulmans i que ja en època de domini cristià continuaven practicant la cultura i la religió dels seus avantpassats i van estar per terres valencianes fins a la primeria del segle XVII, quan els van expulsar.

–Em tem que hauré d’aprendre història d’aquest país.

–Si vols, jo te n’ensenyaré.

–No dic que no –continua comentant ella–, però de moment em dedicaré a compartir aquest espai on ara estic, amb els esperits d’uns avantpassats meus, que estan flotant entre aquestes parets.

–Avantpassats de Rosanna! –crida Jordi teatralment–. Esteu ací?

Tots dos riuen.

–Bromes a banda, el que és cert és que per davall d’aquestes rajoles hi ha les rajoles de fang, de «temps dels moros», que tenen impregnades les petjades dels peus de xiqueta i d’adolescent de la meua àvia. I qui sap si l’aire que estem respirant no conté encara un poc del seu alé. Mira, m’estic posant nostàlgica.

–Clar. Ja ho sé. Que per què has fet aquest viatge des de més enllà de l’oceà Atlàntic? Jo ho tinc clar: és un profund exercici de nostàlgia. Però no una nostàlgia pròpia sinó la de la teua àvia, que has volgut assumir i fer-la teua –diu Jordi.

–Vaja, sí. Ho has descobert. És un exercici de nostàlgia però, sobretot, és un exercici de memòria.

–De memòria teua o de memòria de la teua àvia?

–De les dues. Pense que totes les persones necessitem omplir els racons dels records, no només amb el passat personal sinó també amb un passat més col·lectiu. Ella deia que amb la memòria trobem el que és la nostra vida i també la vida d’altra gent. I que la memòria també fa que ens sentim d’algun lloc, que ens lliguem a unes arrels. I el ben cert és que sentir que es tenen arrels constitueix una necessitat vital. No conec cap immigrant argentí de la primera i segona generació –i alguns de la tercera com jo–, qualsevol que siga el seu origen familiar, que no manifeste el desig d’anar alguna vegada a la terra dels seus avantpassats. I en conec molts que s’encaboten a reconstruir el seu arbre genealògic fins on poden, com si en sentiren la necessitat. I uns altres que s’obsessionen per saber l’origen geogràfic dels seus cognoms. I sovint parlen de «la tierra de mis ancestros».

Han parat taula i Jordi ha servit l’arròs al forn que ha guisat per a Rosanna.

–Ací tens la part més important dels teus ancestres –li diu un poc irònic.

–Doncs sí. Tens raó. Jo, quan la meua àvia cuinava, vaig menjar molts plats d’arròs al forn i de paella. I putxero i coques com les d’ací… En el meu ambient argentí tenen el mateix protagonisme els asados i les empanades criolles que la cuina valenciana.

Continuen parlant. De tot i de qualsevol cosa. Les frases de l’un i de l’altra, acompanyades de glopets de vi, van i venen. Brollen amb facilitat i s’entremesclen amb rialles i mirades franques.

La sobretaula s’allarga i la llum esvaïda de la vesprada penetra en la cuina a través de la porta que dona al pati. Les fulles de la llimera van adquirint més lluentor amb els darrers rajos del dia.

Rosanna rep un whatsapp.

–La meua cosina Teresa acaba d’arribar de València –diu mentre s’alça de la cadira–. Ho sent, me n’he d’anar.

S’acomiaden amb un bes.

–Gracies pel magnífic dinar. I gràcies per haver fet possible que visca in situ les remembrances de Rosa Blanc. Aquesta casa teua em fa reviure la seua i sé que si tanque els ulls, la veuré, ací mateix.

–Doncs, ja ho saps, quan vulgues, ací la tens.

M’agradava escoltar històries de por com la de Marieta que era perseguida per un mort quan pujava les escales. I aquestes històries ens les explicaven a l’hivern al racó del foc, quan les flames espurnejaven i els carrers feien olor de la llenya cremada de les llars. I jo, amb el cor en un puny, mentre les escoltava, no gosava moure ni un dit. Sobretot perquè l’escala aquella de la Marieta del conte, devia semblar-se (i qui sap si no era la mateixa) a la de la nostra casa de temps dels moros. A la nostra escala, s’hi accedia per un gran espai obert que hi havia en la navada del mig de la casa. I, com la de Marieta, també tenia quatre escalons alts primer, un replanell després i dos escalons més que conduïen a la saleta. Després girava completament a la dreta i portava a la cambra. I aquells escalons que possiblement eren els que havia pujat la Marieta del conte, eren alts i jo havia d’obrir molt les cames per a passar d’un a l’altre.

La saleta, espai intermedi entre la planta baixa i la cambra, era per a dormir. En la nostra hi havia dos llits grans amb capçals de ferro i enfront, un baül. Tota la llum que hi entrava procedia d’una finestra menuda que donava al corral que hi havia entre la casa i l’estable. Una llimera gran presidia aquell corral i quan estava en flor ens endolcia els somnis. I també hi havia un magraner.

A la planta baixa hi havia una habitació que havia fet construir el meu avi. Dalt de tot, a la cambra, es deixaven les collites i algunes andròmines. I de vegades hi dormia un cosí de ma mare. Com a llit tenia tan sols un matalaf deixat caure a terra, que estava voltat de cabassos amb panses i amb ametles. En les bigues del sostre hi havia penjolls de botifarres i de blanquet, i de sobrassades a l’estil mallorquí fetes en la darrera porquejada. L’olor d’embotit tendre sobreeixia per damunt de les altres. De veïnes, en un recambró d’aquella mateixa cambra, hi havia les rates que, per sort, fugien i s’amagaven.

Aquella casa gran «de temps dels moros» era un lloc ple d’espais per a jugar i de racons per a imaginar. I a mi m’agradava imaginar que no era de temps dels moros, sinó que la casa era nova i tenia un terra tot de rajoles lluentes plenes de dibuixos de flors, i les parets totes pintades amb colors, no una paret de cada color sinó cada paret de molts colors, com havia vist en unes il·lustracions d’un conte. Però en realitat eren blanques amb un sòcol blau obscur. Les havien pintades tantes vegades que si queia un poquet de pintura seca, podies comptar davall fins sis o set capes.

En la segona nevada, hi havia una taula de menjador i huit cadires de fusta voltant-la. I també un rebost menut encastat en la paret, amb tasses i gots que tenien dibuixets i que no s’usaven mai. O només s’usaven quan rebíem visites molt assenyalades. Perquè on hi havia els queviures era al rebost gran, que allà anomenàvem celler –encara que no hi haguera vins–, que també feia de cuina. L’entrada al celler es trobava justament al costat de la pujada de l’escala i a un nivell més baix que la resta de la casa. El sòl era de terra grisa, molt xafada, i hi feia una olor especial que era l’olor d’humitat que es barrejava amb la del rent de pastar el pa, amb la de l’oli i amb la del vi…

I hi havia més olors en aquella casa. La d’una arca –o caixa– de fusta de mobila que quan l’obrien feia olor de tela neta i de paper. I jo diria que la fusta feia olor d’arbre perfumat.

6 LA SANG DEL PORC

–Saps, Teresa? Són els mateixos racons i és el mateix paisatge. El d’abans i el d’ara, el de l’àvia i el meu. L’he passejat una vegada i una altra, amunt i avall, pas a pas. He aspirat les sentors. Paisatge net, clar, de verdors discretes, de rocalles amb mates de llentiscles i amb margallons. I de tant en tant racons amb pinars, i algun garrofer d’amplíssima copa. I els camps de vinyes, fileres rectes de ceps amb els raïms que encara no pengen. I algunes figueres d’olor dolcenca al llarg del camí abans de trobar-nos les oliveres grises. Sí. És el paisatge d’abans i el d’ara. Ho comprove, és el mateix que tinc encastat en el pensament, de tantes voltes com l’àvia me l’ha descrit, només que el d’ara de vegades resta un poc desdibuixat amb alguns camps abandonats i trencats quan el creuen urbanitzacions invasores. I els carrers de Benilluna, els mateixos en tota la part central del poble. Façanes noves, cases renovades, però de vegades les mateixes portes de fusta resistent que anomenen de mobila. I dins d’algun d’aquests habitatges, els més pròxims a la plaça Principal, imagine alguna màquina de cosir dormint a la cambra de les coses velles i oblidades, juntament amb quadres trencats, engroguits costurers de vímet i àlbums amb fotografies de color sépia. Racons de memòria vella en cases noves. Racons de la memòria de l’àvia que rescataré dels objectes vells i cosiré en el meu cervell.

Els piulets dels ocells que van a joquer no trenca el silenci del capvespre. Ni els núvols de color rosa amaguen els blaus, els morats i els grisos d’un cel de tonalitats canviants. La llum que s’apaga lentament, es fica en els ulls foscos de Teresa i en els ulls verds de Rosanna. Assegudes damunt del tronc caigut d’una gran figuera, des del tossal que custodia el poble, les dues dones escruten el paisatge. Altes mates de llentiscle, i matolls de farigola, romaní, ruda i bruc, s’escampen ací i allà fent costat a les oliveres abandonades. Des del lloc on es troben, les dues dones veuen el poble voltant el campanar de l’església, que és com el germà gran de les cases. Cases d’una planta que, arrenglerades i pintades de blanc o de blau, dibuixen els carrers de Benilluna. Les finques, les que tenen cinc o sis pisos, es distribueixen als extrems del poble i es veuen com pobladores intruses que pretenen competir amb la preeminència del campanar.

Rosanna examina encuriosida els voltants.

–Em pregunte –diu després d’haver mirat cap a totes bandes– per on deu parar l’alqueria on van fer el ball que certificava el noviatge de la meua àvia, que és el mateix lloc on va passar la nit de noces.

–La nit de noces? Ho saps tu això?

–Ho sé. Sé quina era la tristor fondíssima de ma iaia en la cerimònia de casament i sé que no podia aturar les llàgrimes de tristor que brollaven dels seus ulls. Sé l’impacte dolorós que li va produir veure el seu amic de tota la vida, aquell jove d’edat aproximada a la seua de qui esperava un fill, en un cantó de la plaça, pàl·lid, ullerós amb la mateixa mirada indolent dels condemnats a mort, mentre la gent cridava «Visquen els nóvios!» I sé l’estratagema que va dissenyar la meua besàvia juntament amb la seua germana.

–Estratagema?

–Sí. No t’ho creuràs, Teresa. Un estratagema tan hàbil com arriscat. D’entrada es tractava d’endossar la paternitat de la criatura que la meua àvia havia de parir, a Lluís el Tamí, el meu avi postís. I per aconseguir-ho van fer que s’avançara el casament.

–Explica-ho, per favor.

–Sí. En un principi, els Tamins havien de retornar a l’Argentina sense que ma iaia i Lluís s’hagueren casat encara. Ells se n’anaven però havien quedat amb els meus besavis que, en acabar les gestions que aquests tenien pendents a Benilluna, se n’anirien amb les filles a aquell nou món. I seria allà, a la finca on vivien els Tamins entre la ciutat de Mendoza i el poble de Luján, on celebrarien el casament, quan la meua iaia i la seua família hi arribaren.

Jo m’havia de casar només arribar a l’Argentina, però ma mare va fer que canviaren els plans, per això va parlar amb la mare de Lluís en to confidencial, «de mare a mare», segons em va dir. Doncs bé, li va comentar que Lluís i jo érem molt jóvens, que ens veia molt enamorats però que en estar uns mesos separats, podia passar que ens oblidàrem l’un de l’altre i, sobretot Lluís, que era tan templat, a veure si s’encapritxava d’alguna xica argentina i em deixava abandonada. O a veure si algun dels meus pretendents, que en tenia molts, es posava pel mig. En fi, que si ens convertíem en esposa i marit tan prompte com fora possible, abans que ells tornaren a l’Argentina, asseguraríem que no passara res de tot allò.

Ma mare s’havia adonat que la senyora Anita estava molt interessada a casar-me amb el fill. Ignorava quin era el motiu exacte però ho va aprofitar. I, efectivament, la meua sogra va considerar molt encertada la proposta. Així és que en un bufit, elles dues amb l’ajuda de ma tia, ho van preparar tot i en huit o deu dies va tindre lloc el meu casament. El que ma mare volia per damunt de tot era que jo tinguera relacions sexuals amb Lluís abans que la menstruació em faltara per segona vegada.

I ara, no sé com explicar que el record de la meua nit de noces és amarg i angoixós. Però, alhora, encara em fa riure perquè en veritat, la situació va ser molt còmica. El fet és que calia deixar ben clar que em casava verge. Així és que perquè no li quedara cap dubte a la senyora Anita, ma mare li va demanar que l’acompanyara a l’alqueria, la mateixa on van fer el ball, on passaríem la nit de noces Lluís i jo. Calia preparar el llit de matrimoni com corresponia a l’ocasió. I hi van posar uns finíssims llençols de fil sense estrenar, que pertanyien a l’aixovar de ma mare. I damunt del llençol de baix, van posar unes grans estovalles de tela de lli per protegir la blancor dels llençols, no fora cas que els líquids que aquella nit de ben segur que s’escaparien dels nostres cossos embrutaren més del compte.

I a mi, ma tia i ma mare em van dir: «Mentre ell vol ficar-te la cosa dins, tu apreta les cames i queixa’t un poc, com si et fera mal. Però després, quan ell ja s’haja corregut, fes com que t’ha agradat. Tu de sobra deus saber com es fa això, que poca vergonya no te n’ha faltat per aprendre-ho». I el mateix dia del casament, ma tia va anar a l’alqueria en carro «per a acabar d’endreçar-ho tot», i va deixar davall del matalaf una ampolleta menuda que contenia sang de porc perquè, m’havien dit: «Aprofita el moment en què ell està més en la cosa, i embruta’t les cuixes de sang i que caiguen gotes sobre la tovallola».

Durant aquells dies jo no era jo, sinó que era com un animalet poruc, com un ninotet que fa el que li manen perquè no sap quina altra cosa fer. I ma mare i ma tia, com si fora cosa d’aprendre una lliçó, em feien repetir, una vegada i una altra, com havia d’actuar. Com si diguérem els passos que havia de seguir per a fer creure l’engany. «Molt de compte a fer-ho com cal», em repetien. Així és que quan vaig entrar en aquella habitació, amb Lluís que m’hi espentava, jo tremolava com fulla a l’arbre. I ell, mentre em treia la roba, em deia que no em preocupara, que allò era fàcil de fer. Però el que a mi em preocupava realment era si podria agafar de davall del matalaf l’ampolleta amb la sang del porc. I sí, gitada vaig poder i tot va anar com estava previst. Així és que Lluís es va sentir content pensant que m’havia desflorat. I l’endemà, les dues consogres, quan van anar a replegar els llençols per posar-los a llavar, van comprovar amb satisfacció que la gran tovallola estava bruta del semen de Lluís i de la sang del porc, suposadament meua.

Quan huit mesos i mig després, ja a l’Argentina, vaig donar a llum la meua Anneta, tothom sabia que era un part un poc precoç, però ningú no tenia cap dubte que Lluís el Tamí era el pare de la criatura. Ben bé que ho sabia donya Anita i ho explicava a qui volguera escoltar-la. I jo quan ho pensava, reia interiorment perquè sabia que era la sang d’algun porc la que ho havia avalat.

7 MIRANT EL MAR

Rosanna i Teresa estan amb Jordi a la cuina de la casa d’aquest. Fora plou. És una pluja compassada, lleugera però constant, que ha fet que el cel s’enfosquira i que del pati on està la llimera s’escampe olor de terra mullada.

–Toni Martí –diu Jordi a Rosanna–, el xicon que va tocar al clarinet aquella melodia en record de la teua àvia el dia que vas soterrar les cendres, és alumne meu. M’ha dit que et salude de la seua part. I m’ha donat un obsequi perquè te’l faça arribar.

I li lliura una carpeta que conté les fotocòpies d’una partitura amb la música i la lletra de «Mirando al mar».

–Mare meua! Sí que em fa il·lusió, sí! No saps quantes vegades me l’ha cantada la meua àvia. Dona les gràcies a Toni Martí de part meua.

L’agraïment de Rosanna cap aquell xicot és sincer. Quan li va demanar que tocara aquesta melodia, ell, lògicament, no la coneixia però la va buscar.

–I sí, ja vau veure com de bé la va interpretar. Per cert, on la va trobar?

–Aquesta versió que t’ha regalat l’ha fotocopiada d’una partitura que hi ha als arxius del Centre Musical, juntament amb les d’altres peces que tocava la banda de música de Benilluna pels anys cinquanta.

–I per què aquella cançó en concret? –pregunta Teresa.

–Estava de moda quan l’àvia va marxar a l’Argentina. La cantava un tal José Sepúlveda i a la gent jove d’aquells temps els agradava molt. I a ella li portava remembrances especials.

No recorde quants dies va durar el viatge. Trenta? Quaranta? Primer València. Dies llargs esperant l’arribada del vaixell que venia d’allà lluny, de l’altra banda del Mediterrani parant en ports d’Itàlia i del nord d’Àfrica. I després la mar. Fins a les Illes Canàries, amb més dies d’espera posant a punt el vaixell. I després de bell nou la mar inacabable. Sempre cel i aigua. Aigua blava o verdosa o de color gris, però només aigua. Sort que la mar era canviant i de tant en tant s’embravia i es tornava de color negre mentre les ones s’omplien d’espuma blanca. Una espuma que bressolava el vaixell amunt i avall, amunt i avall, i de vegades el feia trontollar i semblava que volia endur-se’l.

A coberta, si feia bon temps, s’amuntonaven persones de diferents països. Unes a la coberta dels rics i unes altres a la coberta dels pobres. Perquè en aquell vaixell hi havia classes: cabines de primera, cabines de segona, cabines de tercera. Algunes persones, segons es comentava en la coberta de rics, abans de viatjar en aquell vaixell havien deambulat per Europa després de la gran guerra, durant quatre, cinc o sis anys. I algunes semblaven molt pobres, amb la tristor i la misèria encastades en els seus rostres. Eren hòmens i dones d’aspecte descurat, que duien calcer molt vell o anaven directament descalços, voltats per grups de xiquets i xiquetes amb rosegons de pa a les mans que, juntament amb la marca del cansament, mostraven un bri d’esperança en la mirada. Els hi havia vist però poques vegades, perquè la gent de tercera no podia aproximar-se als llocs on romanien les persones de segona i de primera. A l’inrevés sí que podia ser, però ho evitàvem perquè deien que allà hi havia molta brutícia i molta promiscuïtat. Els pares, la meua germana Trineta i jo estàvem en una gran cabina de primera amb moltes comoditats, que els meus sogres havien pagat. I a la del costat hi havia un matrimoni que parlava francés i una filla joveneta, més o menys de la meua edat. La joveneta es deia Nathalie i també estava trista. Tenia uns ulls verdosos que amb freqüència perdien la seua mirada en l’horitzó. I així passava moltes hores. Ella i jo parlàvem poc a causa de l’idioma, però sempre anàvem juntes passejant pel vaixell amunt i avall. I juntes, amb la meua germana Trineta seguint-nos el pas, guaitàvem per la borda i ens distréiem mirant com la proa tallava les ones. I també mirant les gavines que en acostar-se la nau s’envolaven cel amunt amb un peix al bec. Unes altres vegades ens deixàvem embolcallar pel murmuri de les aigües tranquil·les i per les tonalitats canviants del cel entre dues clarors. I pel silenci de la nit.

Quan arribava l’hora de la posta del sol és quan més gent hi havia arrambada a la borda mirant la mar i el cel. I qui no faltava mai era una dona jove, de les cabines de segona, vestida de manera humil però de posat elegant. El rostre ovalat i els cabells molt llargs li conferien un aspecte de madona italiana. Però era canària, li deien Virginia i encara que amb ella podia parlar en castellà, hi havia coses que no li entenia. No era dona de moltes paraules i simplement s’aproximava al nostre costat, ens somreia i tot seguit perdia la mirada cap a l’horitzó. Un dia, mentre seguia contemplant aquella mar, es va posar a cantar amb una veu dolcíssima, la tornada d’una cançó moderna que deia així: «Mirando al mar soñé / que estabas junto a mí. / Mirando al mar yo no sé qué sentí / pero acordándome de ti, lloré. / La dicha que perdí / yo sé que ha de tornar / y sé que ha de volver a mí / cuando yo esté mirando al mar».

La gent que hi havia a coberta va anar aproximant-se. Escoltaven el cant de Virginia en silenci i en acabar aquella tornada de la cançó, molts van aplaudir. L’endemà es va formar un grup de viatgers, entre els quals un home amb un clarinet, i van demanar a la dona canària que cantara la mateixa cançó. I ho va fer. Aquella vegada va entonar les estrofes de començament: «Bajo el palio de la luz crepuscular, / cuando el cielo va perdiendo su color, / quedo a solas con las olas espumosas que me mandan su rumor. / Ni un lejano barquichuelo que mirar, / ni una blanca gaviota sobre el mar. / Yo tan solo recordando la aventura que se fue, / la aventura que en tus brazos amorosos disfruté / bajo el palio sonrosado / de la luz crepuscular».

M’embadalien les paraules d’aquella cançó. I així un dia i un altre. Ella cantava i el clarinet acompanyava. Allò acabà sent la cerimònia ritual de cada dia a la posta de sol i, «Mirando al mar», un himne:

«Ya comienzan las estrellas a brillar, / de las olas va perdiéndose el azul, / y la noche silenciosa, misteriosa, va envolviéndome en su tul. / Se me llena de infinito el corazón, / algo siento en mis oídos resonar, / que me trae del ausente la dulcísima canción / y me dice que no pierda la esperanza de gozar / nuevamente del arrullo de su amor mirando al mar…».

–Deia la meua àvia que de vegades algunes persones ploraven en escoltar la cançó i que, entretant, segur que totes pensaven en algú, que pot ser estimaven i havien deixat lluny i que no sabien si tornarien a trobar.

–Bé. Ara no m’arriscaré a dir –fa Jordi– que la teua àvia pensava en el seu jove marit que retrobaria en arribar a l’Argentina, perquè ja em vas insinuar tu, l’altre dia, que aquell no va ser un casament per amor. Però tampoc no gosaré preguntar-te amb qui pensava, qui enyorava ella quan mirava la mar.

Rosanna li respon que pot preguntar el que vulga però que ella no ho sap tot. I li parla de l’amic de la infància de Rosa Blanc. Un xiquet, company de jocs, un adolescent company de descobertes de sensacions plaents, un jovenet company d’estima, d’amor primer, que la va deixar embarassada quan ella tenia dèsset anys i ell més o menys la mateixa edat, quan tots dos feien incursions en la vida adulta. I continua dient Rosanna que segurament el xic no va saber allò de l’embaràs perquè l’àvia degué amagar i va fingir durant tota la vida que el pare de la seua filla Anneta era el seu marit argentí.

–I ara, l’única que és coneixedora d’aquella paternitat amagada soc jo i les persones a les quals ho conte, és a dir, la meua cosina Teresa i tu. Es tracta, per tant, de l’existència del meu avi desconegut de Benilluna. El meu avi matern del qual no sé el seu nom ni on vivia ni cap cosa que puga ajudar-me a identificar-lo, a localitzar-lo si encara és viu o a conéixer algun vestigi seu si, com pense, és mort.

Jordi la mira i l’escolta en silenci i el gest de la seua cara denota l’estranyesa i l’interés que li causa allò que Rosanna li conta. I després li diu que comprén els seus exercicis de nostàlgia i la relació emocional amb Benilluna i que si vol localitzar el seu avi, que pot comptar amb ell, que l’ajudarà perquè el poble és menut i no ha de ser difícil trobar-lo, a ell o als seus descendents. I li pregunta si té alguna fotografia, alguna escrit, algun nom…

–Ni cartes ni fotografies ni el nom. La meua àvia sempre me’l nomenava com «el meu amic de tota la vida», «el meu amic estimat» o, simplement, «el meu amic». Del seu físic només sé que tenia els ulls blaus. Una altra cosa que sé és que vivia prop de sa casa. És tot. I en els seus escrits només parla de coses de la infància, de la vida de cada dia o costums del poble de quan era xiqueta. Si alguna vegada anomena el meu avi, no ho fa de manera clara i directa.

Jordi ha dit que si vol, llegirà els escrits de Rosa Blanc, que fins i tot en té curiositat. I Rosanna se sent contenta i agraïda, perquè també amb Jordi ha pogut compartir el «secret familiar millor guardat».

8 SENTINELLA DEL CERVELL

«La memòria és el sentinella del cervell», digué William Shakespeare. Jo no coneixia aquest important autor perquè en la meua formació tinc massa llacunes. L’he descobert ara, quan ja soc gran i el meu passat llunyà a sovint se’m fa present. La lectura de Romeu i Julieta m’ha emocionat i m’ha remogut bocinets de memòria. Hauria d’haver sigut jo la Julieta de Benilluna? El passat, passat és. Tanmateix, vull rescatar aquells espais de vida que s’encastaren fortament en el meu pensament i deixaren petjades dolces i també amargues en el meu món de sentiments. Vull recordar, vull fer-me amiga d’aquest sentinella del cervell.

Ignore a quina edat pertanyen els primers records que tenim de la nostra infantesa. No sé quins són els episodis més antics que conservem emmagatzemats en els racons de la memòria. Segurament hi ha diferents percepcions personals en el record de temps passats. Possiblement, depenen de la intensitat amb què es va viure el fet recordat. O no. Perquè la memòria és capritxosa, de vegades volàtil. És la veu d’altres temps que parla i tan prompte ho fa amb força com amb murmuris. Pot mostrar-se nítida i clara, o pot mostrar-se entelada, com si l’embolcallara la boira i es confonguera amb els somnis. I és un diàleg entre passat i present que quan reviu la infantesa, tendeix a mostrar-se dolç.

Els meus primers records se situen en temps de la Guerra Civil Espanyola. Tanmateix no són records bèl·lics. Jo tenia tres anys quan la guerra es va iniciar i sis quan va acabar, però aquell període de temps no ha quedat inscrit en el meu cervell com un fet traumàtic. Benilluna quedava lluny dels espais considerats camps de batalla i les repercussions evidents que la guerra tenia en la nostra vida quotidiana, jo era molt menuda per captar-les. Tinc, sí, unes imatges difuminades de mon pare acomiadant-se de tots perquè se n’anava lluny i les d’uns grups de jóvens forasters, milicians en deien, que uns dies patrullaven pel poble. I també els rostres de ma mare i dels meus avis, seriosos, animant-me a menjar un plat de naps bollits perquè aquell dia no hi havia res més per a dinar.

En canvi, les imatges dels meus jocs infantils les conserve perfectament nítides. I no puc distingir si corresponen a temps de guerra o als anys posteriors. Jo vaig créixer jugant i sé que no vaig deixar de fer-ho mai. L’escenari era, sobretot, el carrer. Sempre el carrer. Com quan jugàvem a «Taulellet de manises, ferro fusta, llanda lluenta, què vols que toquem?», i el carrer ens oferia tots aquests materials per tal que mostràrem la nostra agilitat i bona traça a l’hora de trobar-los i tocar-los. I els cantons i les entrades de les cases ens servien per a ocultar-nos quan jugàvem a conillets a amagar. I fins i tot la lluna formava part dels jocs quan ens acompanyava redona allà dalt del cel, «A la teua lluneta estic, xirric, xirric», o il·luminava els nostres jocs de rogle, com «Roda, roda, sant Miquel». Tanque els ulls i veig els companys de joc, veïnets i veïnetes de les cases pròximes: Pepita, Pilar, Tono, Pepe, Vicent, Bernat… que passàvem el dia com les cabretes, botant i corrent. I el carrer era de tots. També dels venedors que a l’hivern portaven taronges, i dels quincallers que, tot cridant amb veu aguda, anunciaven que barataven pendons i espardenyes. Tu els donaves algunes coses velles i ells et donaven mitja dotzena de gots o un parell de guants o un collar de falses perles. O qualsevol cosa. I el carrer era també del llanterner que apanyava perols foradats i varetes de paraigües. I era una cosa prodigiosa perquè encenia una flameta, feia una pasteta, la posava on calia i, plaf!, tot tornava a ser útil. És curiós. Això era igual en aquesta banda de l’Atlàntic i en aquella. També a la ciutat de Mendoza de la meua joventut, el carrer era ple de la vida de les persones.

I els carrers de Benilluna també eren de les cabretes, que a poqueta nit deixaven el seu corral i es passejaven pel poble conduïdes pel pastor. I algunes portaven esquella i quan en sentíem la musiqueta, catrinc-catrinc, eixíem a la porta de casa amb la lletera en la mà. El pastor feia que les cabres es pararen i les esmunyia. Esmunyia unes mamelles que, en començar el seu passeig, penjaven del ventre de les cabres plenes i grosses, i en acabar el periple ja s’havien quedat pansides. Jo tenia una cabreta preferida que era l’única blanca i negra d’aquell ramat. I aquesta era la que el cabrer sempre esmunyia per a mi. La seua llet, bollida tres vegades per no agafar la malaltia de les febres de cabra, endolcida amb granets de pansa, m’alimentava i m’ajudava a fer-me gran. I quan algú em deia «Que major està esta xiqueta», jo pensava que allò era gràcies a la meua cabreta blanca i negra.

Sí, els records de la infantesa, malgrat haver-la viscuda en temps grisos, també esdevenen dolços.

9 ARRIBADA A PORT

El cel era gris quan van arribar al port de Buenos Aires. El tràfec era intens amb vaixells que hi arribaven fent sonar els crits aguts de les sirenes i d’altres que marxaven i desapareixien en l’horitzó, segurament en direcció a una Europa de postguerra necessitada dels aliments que en aquelles terres argentines abundaven. Pels molls hi havia hòmens de mirada apagada que carregaven i descarregaven les més variades mercaderies, al costat de grues enormes que eren com animalots negres de coll llarg. I hi havia Rosa Blanc i els altres companys de viatge arrossegant baüls, maletes de fusta i bolics de tela, que avançaven entre vagabunds i entre gents de ment afeblida per la fam que els demanaven pa. I caminaven entre hòmens i dones que, asseguts a terra, esperaven pacientment algú que els oferiria treball. La terra promesa de la qual tant havien parlat a Rosa, en aquells moments li semblà descoratjadora. I continuà semblant-li-ho mentre passaven d’oficina en oficina. «Vayan a aquel galpón», els deien una vegada i una altra. I en diferents tauletes en uns espais amb sostre metàl·lic, el terra gris i les parets plenes de brutícia, anaven completant els tràmits d’immigració. En bancs de fusta escampats ací i allà dormien xiquets despentinats que entre somnis es rascaven el cap nerviosament, i grups de jóvens hi descansaven els seus cossos indolents.

De vegades algú anunciava que havia arribat un vehicle col·lectiu i, com moguts per un mateix ressort, tots s’alçaven, agafaven els equipatges i es dirigien ràpids fora d’aquell gran recinte per, al cap d’uns moments, tornar a entrar-hi i estirar-se novament en el mateix lloc d’abans perquè aquell transport que hi havia arribat no era el que esperaven. Asseguda en un d’aquells bancs, Rosa Blanc s’hi va embeltir. Però de tant en tant despertava alterada i sentia que es trobava en un present estrany, un hui que no semblava tindre ni ahir ni demà. I es va immergir en una tristor nova que li arribava com l’arrap suau però insistent d’un cadell en una porta.

Son pare, Salvador Blanc, proveït d’uns papers ja rebregats, entre els quals hi havia la preceptiva «carta de llamada», que era una carta dels consogres convidant a vindre els quatre membres de la família Blanc, anava preguntant als que suposava agents de l’ordre o empleats del port, on i com podien pujar a El Libertador, el tren que els duria a Mendoza. Trigaria tres dies a eixir, li van dir i, entretant, li aconsellaren que intentara allotjar-se amb la dona i les dues filles a l’Hotel del Inmigrante, que estava allí mateix, que hi trobarien l’entrada sense necessitat d’eixir d’aquell recinte. «Eso si hay plazas», va dir en veu baixa a Salvador Blanc un home gros de cara enrogida i nas moradenc que havia seguit les seues peripècies. «Yo los puedo acompañar, que tengo conocidos acá…» Sense saber quina altra cosa fer, van seguir aquell home, carregats de bell nou amb l’equipatge, entre les mirades indolents que enfosquien les cares i els cossos abandonats dels qui reposaven en aquell indret.

L’home gros els va dir que només li haurien de donar alguns diners per pagar l’estada però a canvi tindrien allotjament, que no era fàcil trobar-ne. Que ho deixaren tot en les seus mans –afegí tancant-los un ull per fer-los confiança, mentre continuava parlotejant en castellà sense parar. Que a l’Hotel del Inmigrante caben tres mil persones i està sempre ple, que d’un temps ençà està venint una altra vegada molta gent estrangera. Després d’uns anys que havia amainat la immigració, ara tornava a augmentar, deia. Antigament hi havia un altre hotel d’immigrants –seguia contant-los aquell home parlotejador–, La Rotonda, a poques cuadras d’ací, però era insalubre i les malalties s’apoderaven dels immigrants, que ell va veure com corrien per allí les rates i les panderoles. I després de molts anys el van enderrocar. El d’ara ja veuen que està molt bé. Ho veuen? Vagen per allí, que jo aniré a parlar amb algú –els va dir assenyalant-los un pavelló pròxim–. Girà cap arrere i ja no va tornar a aparéixer.

El primer pavelló on van entrar era un hospital on revisaven els immigrants sospitosos de patir malalties infeccioses. I després ja van passar a un gran edifici de quatre pisos on els van adjudicar llits, en unes enormes sales, separades les dels hòmens de les de les dones. Al cap de poc van sentir tocar una campana i la gent que baixava apressadament al menjador i esperava, per torns, el dinar al voltant de llarguíssimes taules. I va ser llavors que van saber que no calia pagar res per quedar-se menys de sis dies en aquell hotel per a immigrants i que l’home del nas rogenc els havia enganyat. I per a sopar, la mateixa: torns, molta gent, espais amplíssims. I de bon matí unes empleades que despertaven tota la gent, si és que volien desdejunar-se un café amb llet o mate amb pa elaborat en el forn de l’hotel. Després, hi havia temps per a tasques domèstiques o temps lliure, ja que a tots els hi havien donat una butlleta que els permetia eixir i entrar lliurement en el recinte hoteler.

El primer dia d’espera es feu llarg, molt llarg. Rosa i Trineta feien voltes pels llocs pròxims, sempre pel mateix espai, per no allunyar-se’n. El segon dia, Rosa s’alçà d’un bot només va sentir les empleades que començaven a passar per les sales per despertar els hostatjats. No havia pogut aclucar els ulls en tota la nit. Li pesava el ventre i es trobava molt desficiosa. Va baixar ràpid, es desdejunà i quan ja havia acabat, la mare i la germana tot just hi arribaven. La jove els va dir que se n’anava a fer una volta. Isqué del pavelló i es va dirigir cap a un descampat. De lluny veia com pujava el sol per damunt de la silueta del port i feia lluir les torres oxidades de les drassanes i va començar a caminar en direcció indefinida. En un moment donat va veure en la distància una mena de poblat. S’endevinaven cases que, quan va ser més a prop, va comprovar que estaven fetes de taulons i de peces metàl·liques. Hi va arribar. No es veia gent pel carrer. Només alguns gossos hi deambulaven. Va estar mirant amb curiositat aquelles cases. Semblaven abandonades però davant d’algunes portes hi havia roba estesa. De sobte, va notar una sensació de por. Se sentia envaïda per l’espés silenci d’un carreró fosc on acabava d’entrar i la fredor li recorregué el cos. I de tot el seu ésser s’apoderà el desconcert i l’esglai. Va decidir tornar arrere però dos xics molt jóvens, gairebé adolescents, que acabaven d’eixir d’una d’aquelles cases li van barrar el camí. La van agafar pels braços i van voler introduir-la dins de la casa. «Qué coñito más lindo debés tener», va dir el que semblava més gran. Rosanna, paralitzada, va cridar amb la poqueta veu que li eixia de la gola. I, sense saber d’on, va aparéixer davant dels hòmens una dona d’aspecte descurat. «Dejen la piba –va dir amb autoritat–, que lleva un crío en la panza. Déjenla, no sean pelotudos.» I la van deixar. Rosanna tremolava, li faltava l’aire. Va respirar profundament i mirà per primera vegada aquella dona de mitjana edat amb cabells rossos molt despentinats i rostre molt moré.

–Gracias –va dir en castellà Rosanna, mentre recuperava l’alé. Després es va posar la mà al ventre i va dir:

–¿Cómo sabe que espero un bebé si aún no se me nota?

–¡Ay! Yo a las preñadas las huelo. Llevo años deshaciendo embarazos. Si vos querés, también puedo deshacerte el tuyo. Pero, por la carita que te veo, creo que no querés.

Rosa li va comentar que no, que efectivament no volia desfer-lo i li va preguntar com podria tornar a l’hotel sense que li passara res. Que tenia molta por, li va dir.

–Por unos centavos te acompaño. Bueno, ya veo que no llevás plata. Te sacaré de acá y, te digo, no volvás por los Conventillos.

Quan va retornar a l’hotel, sa mare i la seua germana la buscaven pels voltants.

–On estaves? –va preguntar la mare, ansiosa.

–Per ací –contestà Rosa mentre es dirigia a l’interior de l’hotel.

Es trobava alterada, nerviosa amb la sensació d’haver-se trobat a la vora d’un precipici. Va veure una de les empleades i li preguntà què volia dir conventillos. Era una dona molt major, amable, xarradora, que li explicà que els conventillos havien sigut vivendes en lloguer que havien proliferat a Buenos Aires des de feia uns cent anys per a allotjar la immigració massiva que hi arribava. «Jo hi vaig viure quan era menuda. Amb els meus pares vam arribar d’Itàlia i no teníem cap altre lloc on anar», digué una altra empleada. I Rosa va saber que eren una mena de poblats amb habitatges minúsculs improvisats, construïts amb materials febles i sense cap condició higiènica. Amb un pati central, corredors humits, sense aigua potable ni mitjans de sanejament, les famílies s’hi amuntegaven i entraven i eixien les persones en aquell conjunt de cases, com si fora un formiguer. La pobresa, la malaltia i els crits formaven part de la quotidianitat. Gent de tots els colors, llengües, sexes i edats, hi convivia en mig de baralles i crims. Però també explosions d’amistat, jocs, reunions col·lectives i ajuda mútua, eren constants en aquells poblats miseriosos que van constituir una característica de l’antic Buenos Aires durant molts anys. Assolats per la pròpia misèria, pel temps i pels incendis, els conventillos van anar desapareixent de la ciutat. Però alguns pocs, com aturats en el temps, van restar en peu per allotjar secretament vides adolorides. I en un d’aquests estigué a punt de ser violada la jove Rosa Blanc.

10 ‘EL LIBERTADOR’

La nit es va engolir el tren només van eixir de la terminal ferroviària de Retiro i, contrastant amb aquesta foscor exterior, l’interior de l’exprés El Libertador mostrava el seu confort davant dels ulls admirats de la família Blanc. «Es un regalo para la mamá y el bebé», havia escrit la sogra de Rosa Blanc en un paper de color rosa clar que acompanyava els bitllets de tren que els havien fet arribar a l’oficina de Ferrocarriles Argentinos General San Martín, de Buenos Aires. El Libertador, a 40 km per hora, trigaria quatre dies a fer els 1.200 quilòmetres que hi ha de Buenos Aires a Mendoza. Un tren de luxe per a viatgers, amb cabines per a dormir i vagons amb seients, a més de vagons per a automòbils, saló de cine i bar restaurant. La impressió que tot allò va causar en Rosa, la feu oblidar el cansament i el desgrat de dies arrere i l’experiència breu, però tristament colpidora, en els conventillos. Per la seua banda, Trineta estava exultant. «Anem, anem», deia a la germana agafant-la de la mà perquè l’acompanyara a passejar-se per tots els espais del tren. Allò que a tots els causava més goig era el saló menjador, molt pulcre, amb profusió de fustes llustroses en el mobiliari i, arrenglerats sobre un gran banc, uns atifells lluents que les cuineres anaven omplint amb els diferents menjars que després servirien als comensals.

En aquell menjador, ja el segon dia de viatge, Salvador Blanc va fer amistat amb un home vell amb cabells canosos, argentí fill d’italians. Es deia don Faustino i sempre anava molt pulcre amb pantalons i jaqueta de llana grisa, camisa blanca i al coll de vegades una corbata blava, de vegades una de llacet marró. «Aunque me vean así, bien vestido, yo no soy una persona rica. Soy un obrero ferroviario que toda mi vida he trabajado en ferrocarriles… Pero El Libertador se merece que lo respetemos. El Libertador y nuestro presidente Juan Domingo Perón.» I parlava i parlava. Sempre parlava de trens, de com els ferrocarrils havien estat en mans de les companyies britàniques fins que en arribar Perón al govern els va nacionalitzar. I una vegada i una altra els explica aquella vesprada de l’u de març de 1948 que milions de peronistes es van concentrar davant de la terminal de Retiro allà a Buenos Aires, per a celebrar el traspàs oficial a mans del govern argentí de 25.000 quilòmetres de ferrocarril que havien sigut britànics. I diu que no esperaven l’assistència de Perón, que havia sigut operat d’urgència d’una apendicitis aguda. Però que abans d’acabar l’acte, per uns potents altaveus s’escoltà la veu d’Evita Perón, que deia que anava a parlar el president i aquest els va dir «Buenas noches a todos. Les pido que festejen esto que nos ha costado mucho y que esta noche estén muy alegres y muy felices. Hasta pronto». Don Faustino s’ho sabia de memòria i cada vegada que ho contava li eixien les llàgrimes. I també els deia que quina llàstima que aquell viatge encara el feien amb màquines de vapor però que en dos anys canviarien a dièsel, que ell n’havia presenciat unes proves i això sí que seria anar a velocitats impressionants. I amb el seu parlar continuat, don Faustino anà aportant a la família Blanc un bocí de la complexitat d’aquell gran país, l’Argentina, que començaven a conéixer.

Els paisatges se succeïen monòtons i lents a través de les finestretes i la mirada de Rosa Blanc s’omplia de la verdor de les extenses planes amb conreus de blat i pastures, que el tren anava travessant. Dies després, les finestretes emmarcarien més planures, en aquesta ocasió seques amb matolls i de tant en tant les siluetes d’uns arbres que don Faustino anomenava caldén i chañar. I de vegades com fixats al terra per una superfície pedregosa, s’encastaven uns bassals lluents que semblaven de plata però eren petits llacs secs que deixaven en el paisatge una capa de sal.

A mesura que passava el temps, don Faustino se sentia més emocionat. «Ya falta poco, ya falta poco», deia a tots aquells que volgueren escoltar-lo. I en un moment donat va cridar: «El Aconcagua, allá está el Aconcagua!». I assenyalava un horitzó boirós amb contorns indefinits. Rosa, que passava molt de temps mirant a través del vidre, intentà captar, sense èxit, la silueta de la imponent muntanya que don Faustino anunciava. Però el que sí que veia era una terra que havia deixat de ser plana i, encara lluny, un seguit de muntanyes. Era l’últim dia de viatge i a mesura que avançava la vesprada, el paisatge s’impregnava de la calma d’un capvespre sense vent. I Rosa Blanc, que mai no havia sentit cap molèstia relacionada amb l’embaràs, començà a trobar-se malament i a perbocar. Va vomitar diverses vegades i s’omplí d’una suor freda que la feia tremolar. Deu minuts, mitja hora, una hora. Ja no li quedava res a l’estómac però el ventre es contreia com si anara a buidar-se per dins. I seguí tremolant quan la visità el metge que El Libertador tenia a disposició dels viatgers. «El embarazo, los viajes. Nada, no es nada. A descansar, acá en el tren y cuando llegue a su destino. Y a tomar mucha agua.»

Però Rosa sentia que no era per l’embaràs. Sentia que una nova malaltia s’anava apoderant d’ella, una malaltia secreta, només seua, sensible i fonda. La malaltia del refús cap allò que l’esperava.

11 LA LUJANESA

Era nit fosca quan El Libertador, amb so ronquejant, s’aturava a l’estació de Mendoza. Els Tamins, pare, mare i fill, hi esperaven amb dos cotxes que conduirien Rosa Blanc i la seua família a la hisenda familiar. Tothom arribava amb ganes de reposar en algun lloc però l’arribada va fer que se sentiren expectants. Tothom excepte Rosa que, en baixar del tren, va sofrir un desmai. La seua vista s’ennuvolà i tot seguit perdé la consciència. De tant en tant la recuperava, sentia veus, veia figures movent-se al seu voltant, un metge que l’auscultava… La jove es mantenia immòbil i amb els ulls tancats, intentant mostrar-se absent de tot. Va passar un temps indefinit i quan lentament va anar recuperant la plena consciència, va veure al seu costat sa mare i la seua sogra que la gitaven sobre un llit, fent-li palmadetes a les galtes i intentant que beguera aigua.

–No és res, Rosa –va dir donya Anita, la sogra–. El doctor Raúl ja t’ha examinat. Només estàs esgotada i en el teu estat de bona esperança, això es nota. Només has d’estar tranquil·la i descansar.

Al costat de donya Anita estava Lluís, que la mirava somrient i li agafava una mà. Aquell jove era el seu espòs i, en adonar-se, Rosa es posà a tremolar, girà el cap, va tancar els ulls i simulà un nou desmai. I així passà llargues hores, flàccida, tremolosa, absent, sense res en l’estómac però sentint ganes de perbocar. Passats dos dies, va anar recuperant l’ànim i la força i deixà de sentir nàusees. I encara que tractà de perllongar la situació, per a evitar el contacte amb Lluís el màxim de temps possible, al tercer dia sentia molta gana de menjar i el seu cos li demanava moure’s. Però la incertesa li tenallava el cor durant les llargues hores de reclusió voluntària en aquella habitació, i paralitzava les seues decisions. Fins que va prendre consciència que definitivament hauria d’afrontar la realitat, la nova realitat no desitjada, però indefugible. Al costat, paret per paret, l’esperava la seua habitació de veritat, la seua habitació de matrimoni, ben moblada, ben decorada, amb les seues maletes sense obrir. Aquella nit la passà gairebé insomne pensant com hauria de viure, com hauria d’actuar en tots els casos: amb Lluís, amb els sogres, amb els seus pares, amb la gent. Era plena de dubtes però allò que va tindre clar és que no podia manifestar els seus sentiments, no podia manifestar el seu rebuig a la gent i a tot el que constituïa la nova vida, per tant hauria de simular, hauria de mentir. Estava disposada a fer-ho i sabria fer-ho. Això és el que, a partir d’aquell dia pensava cada matí abans que la visitara donya Anita.

–¿Cómo está mi niña? –deia en castellà mentre obria els ventalls de les finestres i deixava entrar un sol incipient que obligava Rosa a arrupir els ulls després de moltes hores de foscor–. Ànim, que cal agafar forces!

Tot seguit seia al seu costat en el llit, li agafava una mà i li explicava el que havia manat que li prepararen per desdejunar-se, que si els dies d’abans eren només yuyos i alguna torrada de pa amb oli i sal, per a aquell quart dia, seguint les instruccions del doctor Raúl, havia previst una poma, un café amb llet i unes magdalenes, si a Rosa li abellien.

–Estic molt millor, donya Anita. Crec que hui podré fer una vida més normal. Si vosté m’acompanya, a poc a poc aniré coneixent els camps i la gent i podré ajudar en el que vosté em diga.

Aquella resposta, prèviament pensada, entre humil i decidida, va marcar a Rosa la manera de procedir en els temps que vindrien. Durant aquells dies havia observat que la sogra havia parat molta atenció a tot el que poguera fer que la jove s’hi trobara millor, tenia cura de la seua alimentació i la tractava amb afecte. I el més important de tot: havia allunyat Lluís del seu costat. A Rosa li va semblar que aquell tracte, a més d’interessat, era sincer i, a poc a poc, anà arraconant l’antipatia que havia sentit per aquella dona quan la conegué a Benilluna. El que no desapareixia era la rancúnia que sentia per sa mare. La rancúnia era com un corcó que la rosegava per dins, que feia que des que van eixir del poble, no li haguera dirigit la paraula més que en allò estrictament necessari. I Rosa es complaïa a mostrar complicitat amb donya Anita, veient el recel que despertava en sa mare la suposada entesa entre la jove i la seua sogra.

I arribà el moment que Rosa havia d’eixir de la casa i contemplar a la llum del dia allò que a penes havia percebut en les ombres de la nit quan va arribar a aquell indret. Amb sa mare i la seua sogra, una a cada costat, i Trineta que ara corria, ara botava i s’admirava de tot, passejà per les enormes propietats de la família dels Tamins. I la seua impressió va ser gran en copsar les moltes mostres de riquesa que observava al seu voltant i que donya Anita li anava mostrant mentre li explicava les excel·lències de cada cosa. Començant per la vivenda, gran i confortable, que ocupava dues plantes amb habitacions i sales d’estar i amb una torre mirador coronant la teulada. A la façana principal, dalt de la porta, amb lletres grans de ferro posava «La Lujanesa».

Les parets, molt grosses, mitigaven tant la calor com el fred en una barreja d’estils que incloïa un espai porticat, galeries amb balustrades, patis interiors amb plantes i un jardí exterior on predominaven les colocàsies. «El ferro de les reixes i balcons i la fusta dels sostres i les columnes els van portar expressament per a nosaltres…», li deia donya Anita. La jove Rosa Blanc escoltava atentament les explicacions que li feia la sogra i aviat es va adonar que, en aquelles terres, el grau de riquesa de la casa era un indici de la fortuna dels propietaris i per això estava en la part més visible de la propietat. L’altre indici era l’extensió de les terres conreades, que en el cas dels Tamins era gran i dedicades al raïm. Però en una ampla plana pròxima a la casa hi havia plantades verdures i llegums i arbres fruiters per al consum de la família. Donya Anita li’ls va nomenar a Rosa: cireres, codonyers, pomeres, damascos –que són el que tu dius albercoquers– i duraznos, que són les bresquilles.

I, com escortant-ho tot, a una distància raonable hi havia la impressionant serralada dels Andes pintada de blanc.

Mentre continuaven el passeig, donya Anita seguia explicant:

–Tot això són les cases dels peons i allà està la del capatàs –deia mentre assenyalava uns habitacles molt modestos i precaris.

Van estar passejant en silenci una estona. Trineta s’admirava de tot i semblava feliç.

–El celler i l’interior de les vinyes ja ho visitaràs amb Lluís un altre dia. I només estaràs bé del tot, pensarem en la festa del casament, que l’hem de celebrar com Déu mana –digué donya Anita.

Aquest comentari causà en Rosa un gran neguit. Mentre passejava pel camp s’havia sentit bé. Un airet fresc acaronant el rostre, un cel blau amplíssim, catifes de verdor i un poc més lluny, el perfil imponent i omnipresent de la serralada dels Andes. Per unes hores havia oblidat les circumstàncies per les quals es trobava en aquella terra. Però l’esment de la festa de casament, la va retornar a la nova realitat que se li presentava i que ella interiorment refusava amb força. I dels moments imminents que hauria de viure, el de trobar-se amb Lluís en la intimitat, era el que més desgrat li produïa.

En arribar a la casa va dir que anava a l’habitació a descansar. Volia pensar, volia establir plans i fer que la vida que li esperava li fora suportable. Havia de conviure amb allò que odiava i poder decidir i tindre un espai de vida pròpia en mig d’aquella vida dissenyada per altres. De sobte es va sentir gran, madura. Una barreja de sentiments diversos colpien el seu ànim i allà en el seu subconscient va anar prenent forma la idea que només l’engany i el fingiment l’ajudarien a viure. Havia d’iniciar el camí cap a la hipocresia. Mentre, allà dins seu s’havia proposat no oblidar mai el seu amic de Benilluna, el pare del fillet que duia al ventre.

Així, pensant, va estar fins que la criada la va avisar perquè anara a dinar. I gosà preguntar-li si estava el senyoret Lluís en el menjador.

La criada li va dir que sí.

12 LA INFÀNCIA ÉS LA PÀTRIA

Ho va dir Baudelaire però també Rainer Maria Rilke i Antoine de Saint-Exupéry, «La infància és la pàtria de cadascú». I jo també ho dic, clar que sí.

Perquè la infància és l’etapa que col·lecciona emocions dolces que perviuen, que es nodreix de rituals i de jocs. Jo, en la meua infància vivia el goig de les petites celebracions per etapes que sempre conduïen al moment esperat. I aquesta espera formava part del ritual. Una espera gojosa que pel que fa a la festa de Pasqua començava quaranta-un dies abans, precisament el dia que anomenen «darrer dimarts», és a dir, el dia de Carnaval. I l’endemà Dimecres de Cendra, que ja era Quaresma, anàvem a l’església perquè ens posaren cendra al front per a recordar-nos que en morir ens convertiríem en pols. I a mi m’agarrà la mania de no tocar la pols mai i en cap lloc, per si de cas aquella pols era un mort. A partir d’aquell Dimecres de Cendra ja no es podia cantar ni riure perquè el fill de Déu s’anava a morir i les imatges de l’església es tapaven amb llenços morats. I les persones resaven i besaven el terra.

M’agrada recordar aquestes coses, Rosanna. I contar-te-les. Les criatures aprofitàvem els quaranta dies d’espera emocionada per a comprar-nos les espardenyes pasqüeres, que havien de ser vistoses i ben botadores. I jugàvem a riure’ns d’amagat en les cambres de les cases i ens distréiem adornant amb unes cintes de colors les castanyoles que no podíem repicar durant aquells dies de penitència però que faríem sonar amb força només ressuscitaria el Nostre Senyor. Ens envoltava un clima misteriós i màgic. Esperits, el dimoni, tots voltaven invisibles per la casa. I de vegades a mi m’havia semblat notar la seua presència. Però també hi havia la purificació amb la cerimònia més màgica de totes, que era la de la salpassa. Era màgica des del mateix moment que ma mare i ma tia obrien la porta del carrer de bat a bat i a l’entrada de la casa paraven una tauleta coberta amb un tapet especial per a aquell moment. Damunt, hi posaven un plat amb sal, un pitxeret amb aigua i una cistelleta amb ous. Eren la base del conjur que s’esdevindria tot seguit.

Tot continuava quan les campanes de l’església feien tres tocs, tres, anunciant que el senyor rector començava la visita a les cases vestit amb roquet i estola morada. Portava a les mans una creu i també sal beneïda. L’acompanyaven uns escolanets, un dels quals tocava la campaneta, per a avisar la gent. I jo, quan sentia el ding-ding, sabia que l’escolanet que entraria a ma casa acompanyant el senyor rector era algun dels meus amics, mentre els altres xiquets esperarien al carrer. Tot seguit, el sacerdot, només arribar, ens donava a besar la creu i, després, barrejava la sal beneïda amb la sal que hi havia damunt la tauleta en un platet. I deia oracions en llatí que eren les fórmules màgiques. A continuació beneïa l’aigua del pitxeret amb el salpasset, que era com un aspersor, i amb això tota la casa quedava conjurada i lliure de malalties i de dimonis, si és que de cas algun hi volia entrar. Però abans d’anar-se’n, un dels escolanets, seriós i mirant-me de reüll, recollia els ous que la mare havia deixat en una cistelleta per al senyor rector, i els diners que de vegades també li donaven. I quan coincidia que aquell escolanet era el meu amic especial, el meu cor s’endolcia.

I era fantàstic que en cadascuna de les cases s’hagueren espantat els dimonis i tots els mals esperits perquè així podies entrar a totes sense temor, que res roí no et podia passar.

I després vindria el Dissabte de Glòria, que és quan el Nostre Senyor ressuscitaria, i a continuació vindrien els tres dies de Pasqua i ja podríem fer de tot. Per això, aquell dia les campanes tocaven a glòria, que era un toc molt bonic i alegre perquè el fill de Déu havia despertat de la mort per tornar a la vida. I tenia tanta força o tant de poder que va poder llevar la llosa que cobria el sepulcre, tal com ens havien explicat. I allò també era un fet molt màgic i intrigant.

Aquells tres dies de Pasqua, esperats durant tot l’any, eren per a nosaltres moltes coses. Eren els jocs a la corda, i la mona amb l’ou que menjaríem el tercer dia. I eren també els cabassets de llata de palma confeccionats expressament per a l’ocasió, on es portaven les cassoletes de fang amb tapadora, que contenien el guisadet de Pasqua per a berenar en algun lloc del camp. I en una botella els xiquets, que no les xiquetes, portaven aigua acolorida amb regalíssia perquè semblara vi. I ells i nosaltres, en tornar a casa a poqueta nit, cantàvem ben fort les cançons de Pasqua.

Després, ens acomiadàvem acompanyant-nos a les respectives cases, una xiqueta darrere de l’altra. I seguíem cantant:

«Ací té, ací té la seua filla, / que mosatros mo n’anem / que mosatros mo n’anem. / I si un cas, i si un cas no tornàrem, / el nóvio li enviarem, / el nóvio li enviarem. / I si vol, i si vol saber qui és, / (un nom) li diuen, / (un nom) li diuen».

Ací és quan venien les rialles, quan ens tapàvem la cara i alguna s’enfadava perquè aquell xiquet que li havíem adjudicat no li agradava gens. Però jo no em disgustava mai perquè el xiquet que cada any deien era el meu nóvio, sempre el mateix, era el meu millor amic.

Perquè aquella festa, a més de la màgia, i els diversos rituals que l’acompanyaven, també havia de ser transgressora. I la nostra transgressió infantil consistia a parlar de nóvios i jugar a ser nóvios. I alguna vegada –només alguna– fer-nos d’arrapa-i-fuig, uns besets furtius.

13 EN LA FOSCOR DEL CELLER

Moltes vegades havia pensat Rosanna en com li havien afectat les subtileses de l’amor i el desamor. En com, una relació com la de Romano, que li havia proporcionat situacions de plenitud i felicitat, de sobte canviava i li feia sentir sofriment i una amargor profunda. Era aquella una experiència vital generalitzada, bé que ho sabia. Una experiència viscuda per molta gent del seu entorn. La sensació de pèrdua d’alguna cosa que es considerava pròpia. No poder o no saber viure una relació amorosa oberta, compartida. No encertar en el moment de posar-li final.

Però quan intentava transferir tot allò a la vida de l’àvia Rosa Blanc, res no li encaixava. El que l’àvia havia viscut era la separació involuntària, sobtada i obligada de la persona que estimava i, a canvi, la unió imposada amb una persona que no estimava, que li causava desgrat… No era allò molt pitjor que el seu fracàs amorós?

Perquè, una volta instal·lada a l’Argentina, la convivència de Rosa Blanc amb Lluís el Tamí convertit en espòs oficial, ja era inevitable. Era la convivència forçada entre dos desconeguts. Acceptada de grat per ell però refusada interiorment per ella que, mancada d’interés en qualsevol conversa o intimitat, el somriure, com tantes altres vegades, va ser la seua defensa. Rosa parlava poc amb el seu marit, però si la mirava li feia un mig somriure. I quan aquest li explicava alguna cosa relativa a l’explotació vitivinícola que posseïen, que de poques altres coses li parlava, Rosa, com a confirmació que ho havia entés, assentia amb el cap i també somreia. Excepte a les nits, quan Lluís entrava a l’habitació i se li acostava. Llavors, Rosa apagava el llum i, si no podia evitar les relacions sexuals fent-se l’adormida o al·legant algun problema de l’embaràs, el deixava fer. Però a les fosques, desitjant que acabaren aviat els besos i el passeig de les mans de l’home per tot el seu cos. Tanmateix, el xicot cada dia es mostrava més atret per ella. La buscava, cercava la seua companyia i el seu cos jove s’encenia només tocar-la. Però per sort, pensava Rosa, les carícies i els besos cada vegada eren més curts perquè, amb una excitació descontrolada, Lluís passava aviat a penetrar-la, gairebé amb fúria, com un animal desbocat. El desgrat que les relacions sexuals produïen en la jove, la feien desitjar que el moment fora breu i prompte va aprendre que amb els moviments de la seua pelvis i simulant plaer, podia accelerar més encara l’ejaculació de Lluís. I així, mentalitzada que només era cosa de minuts, Rosa aguantava aquella relació imposada.

Menys dura li resultava la companyia de Lluís quan l’acompanyava a recórrer les vinyes i el celler, «Porque la mujer del patrón ha de mirar y callar pero ha de conocer todo lo que en la finca se mueve…», li deia. En les passejades, Rosa se sentia bé omplint-se de l’aire pur refrescant que semblava baixar dels cims nevats dels Andes. I, passejant-se entre els ceps, li agradava observar la configuració que tenien que era diferent de la dels ceps de Benilluna perquè el tronc creixia un poc més alt amb un o dos braços descansats sobre uns fils els quals dirigien les rames en horitzontal i servien de suport de les sarments. I li agradava entrar al celler, una construcció amb grans depòsits i tonells de fusta arrenglerats els uns al costat dels altres que per a mantindre l’aïllament tèrmic i lumínic comptava amb parets molt grosses i només una porta i petites claraboies per a mantindre la penombra.

Ja s’havia acomplit la setena falta en el meu embaràs, encara que tothom suposava que em trobava prop de la sisena. Per sort no se’m veia molt grossa però em sentia un poc pesada especialment als matins quan acompanyava donya Anita per dins de la casa mentre aquesta donava ordres a les dues criades. També això ho havia d’aprendre, em deia.

Un dilluns, després d’haver revisat les tasques de la casa, la meua sogra i jo ens vam dirigir al celler, on estaven Lluís i el seu pare amb un enòleg. A mi m’agradava aquell lloc perquè era fresc i m’omplia d’una sentor entre rància i dolça. Mentre els hòmens parlaven, la meua sogra i jo ens desplaçàvem pels passadissos, entre fileres de tonells. Al cap d’un moment van marxar tots, també els empleats que hi havia, i vam quedar el meu home i jo a soles. Jo també vaig iniciar el camí cap a l’eixida però Lluís m’agafà un braç violentament. «Vine ací», em va dir mentre m’arrossegava cap a dins. I mantenint-me mig immobilitzada, començà a voler llevar-me el vestit. Jo m’hi resistia i em llançà a terra. Jo li deia que esperara, que ens n’anàrem a casa, al llit, i faríem el que ell volguera. Però ell només contestava «Ara, ara, eres la meua dona», i m’esgarrava la roba que no em podia llevar. I se’m va posar damunt i em premia el meu ventre ja gros. I jo li deia «La panxa, el xiquet», però ell no va parar. Va continuar movent-se i panteixant com una bèstia. Després de l’orgasme se’n va eixir corrents del celler i em va deixar a mi allà dins, sola i adolorida.

Aquella vesprada vaig decidir explicar-ho a donya Anita. Jo hauria desitjat contar les coses tal com eren, dir-li que em repugnava la relació amb Lluís, però sabia que això no ho podia fer, que hauria de fingir tant com calguera per tindre la meua sogra de la meua part. Em sentia trista i major. Era conscient que en pocs mesos m’havia convertit en una persona adulta. I mentre em preparava pensant com m’explicaria amb la meua sogra em vaig adonar que jo, arribat el cas, també podia ser calculadora. Quan em vaig trobar sola amb ella, un poc tremolosa, li vaig parlar. Que jo volia molt Lluís, li vaig mentir, que sabia que com a esposa tenia unes obligacions amb ell que jo sempre acomplia de grat, però que el meu ventre ja era molt gros i em sentia pesada i temia que… bé, que quan ell me l’oprimia perquè… bé, que em feia mal la panxa i temia que poguera patir mal el fillet que estava dins. Que no sabia com dir-li-ho a ell perquè no ho prenguera a mal, que jo comprenia que era un home i els hòmens són… són així, però el xiquet… el meu fillet, jo no volia que patira mal. El fet és que no vaig poder amagar les llàgrimes.

Em va escoltar atenta i va dir: «Parlaré amb el doctor Raúl. Ja saps que li tinc molta confiança. Li demanaré que vinga a examinar-te i, després, que ell parle amb Lluís explicant-li el que s’haja d’explicar».

Aquella nit Lluís entrà tard a l’habitació. Jo em vaig fer l’adormida i no em va dir res. I aquest arribar tard va començar a ser habitual, fins i tot algunes nits les passà fora de casa. Aquelles nits jo estava segura que alguna altra dona assaciava la seua fam de sexe. I no m’importava gens si d’aquesta manera a mi em deixava en pau.

14 UN REFUGI A LA CUINA

La cuina començà a ser un refugi per a Rosa Blanc.

Des dels primers dies havia observat que la sogra, cada dia s’alçava a la mateixa hora que el marit i el fill, no excessivament enjorn, i els acompanyava en el desdejuni. A Rosa ningú no havia demanat res sobre això però ella va decidir que ho faria també. Sabia que aquest gest contribuiria a mantindre l’estima que donya Anita li tenia i que ella considerava necessari conservar.

Quan els hòmens marxaven, la sogra tornava a la seua habitació i Rosa entrava a la cuina. Se sentia a gust en aquell recinte, ample i lluminós, des d’on es veien els corrals pròxims amb les gallines i els porquets espigolant entre muntons d’herba i poals de deixalles agrícoles. Al fons, com abraçant l’extensa plana que constituïa aquell espai, els Andes eren una corona blanca omnipresent. També van contribuir a fer que Rosa es trobara còmoda en aquell lloc les dues criades, Marcelina i Josefa, mare i filla, que s’ocupaven de la cuina i de la casa, amb l’ajuda d’altres dones que anaven només alguns dies a la setmana. Amb elles dues parlava de qüestions trivials però amb confiança, i es contagiava del sentit de l’humor que mare i filla mostraven. I només amb elles va riure amb ganes alguna vegada durant aquells mesos. Habitualment solia preguntar-los pel dinar que farien i s’interessava per la manera d’elaborar-lo, si no ho sabia. Un dia que va veure que hi havia moltes tomates va proposar a Josefa fer-ne melmelada. Ella no n’havia fet mai, així és que la hi va ensenyar. I a partir d’aquell dia de tant en tant feia conserves d’allò que tenien en abundància. «Allà a Benilluna ho feia per obligació –comentà la jove a donya Anita quan aquesta es va mostrar sorpresa per aquella afició–, però ací ho faig per devoció. M’agrada cuinar i volia preguntar-li si no veu malament que algun dia guise jo, que faça ací menjar de Benilluna.» I la sogra li va dir que sí però que mantinguera la distància amb les criades, que no parlara molt amb elles i els manara fer coses si les veia ocioses. Que sempre estiguera en el seu lloc de senyora. Rosanna va dir que d’acord, que comprenia les seues paraules i així va ser com aquella cuina i una part de la casa, de tant en tant s’omplia de les aromes de l’arròs amb fesols, o del d’arròs al forn. I també de l’olor que emanava del guisat de creïlles amb caragols i fenoll o de la sentor que s’escampava del caldo del putxero quan bollia al foc. Un putxero que no es diferenciava molt del puchero criollo que cuinaven Marcelina i Josefa, només que aquest darrer tenia més verdures i dacsa i molta carn. En realitat, la majoria de plats de la cuina criolla d’aquelles dues dones, tenien molt en comú amb els menjars que Rosa coneixia, ja que havien sigut introduïts en terres argentines pels conquistadors espanyols, li van explicar anys més tard, i se’ls havien incorporat després elements de la gastronomia indígena.

I el mestissatge va continuar en aquella cuina amb la barreja de plats valencians i plats autòctons. El charquicán i el pirco, donaven pas als potatges de cigrons o de fesols, les empanades d’humita a les coques de tomata i pimentó, i els panqueques a les coques Maria. Una barreja de plats i maneres de fer que aconseguí centrar l’interés i omplir el temps de Rosa. D’aquesta manera allunyava els pensaments tristos.

També Marcelina i Josefa van contribuir a allunyar de Rosa les penes. La mare, amb trenta-un anys i la filla amb quinze, malgrat la joventut de les dues, eren dones endurides per la vida. Marcelina era filla d’un maputxe dels Andes xilens i d’una criolla de Mendoza. «Nada que ver con los blancos señoritos», solia comentar, a la qual cosa Josefa afegia que ella era filla de Marcelina i del sol. «Eso me dijo ella siempre, cuando yo era chica porque de mi padre yo creo que ni conoce el nombre. Y yo me lo creí y muchas veces le hablaba al sol y lo peleaba si hacía demasiado calor. Ya sabe, pura inocencia.» I mare i filla reien quan feien tots aquests comentaris.

«Y no sé por qué no podés ser hija del sol, si las mujeres mapuches llevamos todo el universo dentro. El sol y la luna y el viento y los ríos, todo lo llevamos dentro, todo eso forma a la mujer mapuche y somos un poco de cada cosa», deia la mare. «Pues yo hubiera preferido un padre de carne y huesos y que vos hubieras tenido un marido normal, aunque hubiese sido un gapitún», responia la filla.

I Marcelina va explicar a Rosa que el gapitún era una manera de casar-se, que una bestia li havia contat que s’havia casat d’aquesta manera. «Feychi zugu inche allkükefin. Kuyfi, ese xempefin kiñe kusheyem feyti gapitun erke…», començà a dir la dona perquè en llengua maputxe és com a ella li ho havien contat. I tot era –li explicava– que un home havia raptat la seua bestia per fer-la la seua esposa quan era xiqueta i encara no sabia fer les coses de la casa. Entrà a sa casa, va apagar amb aigua el foc que hi estava encés, la va agafar en braços i la va pujar a un cavall que tenia preparat un altre home a la porta de la casa. I tots dos li van pegar perquè no es resistira. I en arribar la xiqueta a la casa de l’home, allà la cuidaven molt i sempre allà on anava l’acompanyaven dues dones perquè no fugira. Ella no sabia res del que feien els hòmens amb les dones i quan va començar tot allò tenia vergonya. I les dones que hi havia a la casa, que eren la sogra i les cunyades, li deien que no tinguera vergonya, que aquell home era el seu espòs. I a poc a poc va anar acostumant-se a ell i va tindre cinc fills. I diu que al final l’estimava i tot.

«Así es que yo prefiero que tu padre sea el sol y no un hombre así, malo como el que le pegaba a mi tía», deia Marcelina. I totes dues reien.

Convertir-les en broma era una manera d’estanyar les ferides del drama de les seues vides i Rosa va admirar aquella manera de caminar per l’existència. Però ella no se’n sentia capaç.

A mesura que s’aproximava el temps del part, la imatge del veritable pare del seu fill se li feia present tothora. I infinitat de preguntes sense resposta li venien al pensament: sospitaria ell la seua paternitat? Què devia pensar d’ella? Devia estar sofrint? Devia tindre una nova amiga? No faria res per intentar retrobar-la? Quan arribava en aquest punt, imaginava possibilitats diverses per a comunicar-se amb ell. Escriure-li directament estava descartat, només seria possible si trobava algun contacte indirecte, algú que actuara d’intermediari. Però no n’hi havia cap. Trobar aquest possible missatger esdevindria en Rosa una obsessió recurrent en els temps que vindrien.

«Y qué suerte va a tener ese bebé, que él no es hijo del sol y va a tener un padre bien lindo que lo va a querer y a mimar y le dará de todo, de todo…», deia de vegades Josefa a Rosa.

Llavors, Rosa s’entristia. La criatureta que duia a les entranyes era el seu lligam amb Benilluna, el lligam amb la infància feliç, amb la descoberta de l’amor i el sexe. El lligam amb la persona que li inspirà un amor profund obligat a oblidar. I a mesura que s’acostava el moment del part, sentia que volia aquell ser que duia dins amb tota la seua ànima i hauria desitjat que mai no eixira del seu ventre, que era l’única manera que només fora seu. Tancada en la seua habitació, de vegades imaginava que el nadó que duia a la panxa era una xiqueta de pell rosada i ulls blaus, que cada dia eixia del seu úter i ella l’abraçava, acaronava la seua pell finíssima i li donava de mamar. La xiqueta la mirava i somreia i Rosa li cantava «La meua xiqueta és l’ama, del corral i del carrer, de la figuera i la parra i la flor del taronger…», i jugaven a jocs de falda, «Balla manetes…, rapa, rapa mixinetes…», i tots els jocs acabaven amb un bes. A continuació, la xiqueta tornava a entrar per la vagina i s’acomodava en el ventre de bell nou, per a dormir fins l’endemà. I així van continuar ella i la filla durant anys. Els Tamins la van repudiar i la van enviar als Andes, on Rosa es convertí en la dona del ventre etern. Dia i nit vagava pels cims sempre nevats, gairebé condemnada a morir de fred però un raig de sol la seguia allà on anava i voltava el seu cos com si fora una capa. I provocava focs a les nits que escalfaven els llocs quan la xiqueta eixia per la vagina de sa mare i totes dues jugaven a jocs de falda.

Rosa, de vegades, no sabia si aquella història era el resultat d’un somni recurrent o creació de la seua imaginació però, en qualsevol cas, li servia de desconnexió, li permetia allunyar-se mentalment d’una propera realitat imminent.