Reservats tots els drets.

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només pot ser duta a terme amb l’autorització dels titulars, tret de les excepcions previstes per la llei. Adreceu-vos a CEDRO (Centro Español de Derechos Reprográficos) si necessiteu fotocopiar-ne o escanejar-ne algun fragment (www.conlicencia.com; 917 021 970 / 932 720 447).

Títol original: Miroir de nos peines

© Éditions Albin Michel, 2020

© Traducció: Albert Pejó Orellana, 2020

© Edicions Bromera

Av. Areners, s/n (Pol. El Pla)

46600 Alzira

www.bromera.com

Disseny de la col·lecció: Enric Solbes

© Coberta: David de las Heras

Composició digital: Pablo Barrio

1a edició: setembre, 2020

1a edició en format electrònic: setembre, 2020

ISBN: 978-84-1358-116-3

El mirall de les
nostres penes

Pierre Lemaitre

Traducció d’Albert Pejó

Per a Pascaline

Per a Catherine i Albert,
amb el meu reconeixement
i el meu afecte

De tot el que passava, el culpable n’era un altre.

WILLIAM MCILVANNEY
Laidlaw

L’home, a tot arreu on va, porta amb ell la seva novel·la.

BENITO PÉREZ GALDÓS
Fortunata y Jacinta

Per emocionar profundament, cal un gran espectacle de desgràcies, ferides i morts.

CORNEILLE
«Examen d’Horace»

6 D’ABRIL DEL 1940

1

Els que creien que la guerra començaria aviat ja feia temps que s’havien cansat. El senyor Jules el primer. Més de sis mesos després de la mobilització general, l’amo de La Petite Bohème, desanimat, havia deixat de creure-hi. Durant tot el servei, Louise inclús l’havia sentit afirmar que en realitat «en aquesta guerra, ningú hi havia cregut mai de debò». Segons ell, aquest conflicte no era res més que una immensa negociació diplomàtica a escala europea, amb discursos patriòtics espectaculars i proclames estrepitoses, una partida d’escacs gegantesca en la qual la mobilització general només havia estat una exageració suplementària. Sí que hi havia hagut uns quants morts aquí i allà –«Més dels que ens diuen, això segur!»–, aquell rebombori al Sarre, al setembre, que havia costat la vida a dos o tres-cents homes, però vaja, «una guerra no és això!», deia traient el cap per la porta de la cuina. Les màscares de gas rebudes a la tardor i que ara quedaven abandonades en un racó del bufet s’havien convertit en motius de burla als dibuixos humorístics. La gent baixava als refugis amb fatalisme, com per satisfer un ritual estèril, eren alertes sense avions, una guerra sense combats que s’anava allargant. L’única cosa tangible era l’enemic, sempre el mateix, aquell amb qui els francesos havien promès esbudellar-se per tercer cop en mig segle, però que tampoc semblava gaire disposat a llançar-se obertament a la lluita. Fins al punt que l’estat major, a la primavera, havia permès als soldats del front… (i en aquest moment el senyor Jules canviava la baieta de mà i apuntava al cel amb l’índex per subratllar l’enormitat de la situació)… que plantessin horts! «Ja et ben juro que…», sospirava l’home.

De manera que l’obertura de les hostilitats, encara que fos al nord d’Europa, massa lluny per al seu gust, li havia donat energies renovades. Ara proclamava a qui el volia escoltar que «amb la pallissa que els aliats li estan clavant a Hitler a Narvik, la cosa no durarà gaire», i com que donava aquesta qüestió per tancada, es podia tornar a concentrar en els seus temes favorits de queixa: la inflació, la censura dels diaris, els dies sense aperitiu, la bicoca dels afectats especials, l’autoritarisme dels caps de la defensa passiva (sobretot d’aquell carcamal de Froberville), els horaris del toc de queda, el preu del carbó… No hi havia res que li semblés bé, amb l’única excepció de l’estratègia del general Gamelin, que li semblava insuperable.

–Si venen, serà per Bèlgica, ja està previst. I us ben asseguro que allà ja els esperen!

Louise, que portava plats de porros amb vinagreta i capipota, va captar la ganyota de dubte d’un client que murmurava:

–Previst, previst…

–Però què dius? –va bramar el senyor Jules mentre tornava al taulell–. Per on vols que vinguin?

Amb una mà, es va acostar la safata d’ous durs.

–Aquí hi ha les Ardenes. Infranquejables!

Amb la baieta humida va traçar un gran semicercle.

–Aquí tens la línia Maginot. Infranquejable! Per tant, per on vols que vinguin? Només queda Bèlgica!

Un cop acabada la demostració, es va replegar cap a la cuina sense deixar de remugar.

–No cal ser general per entendre-ho, collons…

Louise no va parar atenció a la continuació de la conversa, perquè la seva preocupació no eren les gesticulacions estratègiques del senyor Jules, sinó el doctor.

Li deien així. Tothom li deia el doctor des dels vint anys que feia que venia a seure cada dissabte a la mateixa taula, al costat de la vidriera. Mai havia intercanviat amb Louise més enllà d’unes quantes paraules, sempre amb molta educació, bon dia, bona tarda. Arribava cap a les dotze i s’asseia amb el diari al davant. Encara que no triava mai res més que no fossin les postres del dia, Louise tenia el punt d’honor de preguntar-li sempre què voldria, i ell sempre responia amb una veu monòtona i suau, «el clafoutis –deia– em va perfecte».

El doctor llegia les notícies, observava el carrer, menjava, s’acabava la gerra de vi i, cap a les dues, just al moment en què Louise comptava la caixa, s’aixecava, doblegava el Paris-Soir, que abandonava en una cantonada de la taula, deixava la propina al platet, saludava i sortia del restaurant. Ni tan sols el setembre passat, quan el cafè restaurant havia quedat trasbalsat per la mobilització general (el senyor Jules estava molt en forma, aquell dia, et venien ganes de confiar-li la direcció de l’estat major), el doctor no havia modificat el seu ritual ni un pèl.

I de cop i volta, ara feia quatre setmanes, mentre Louise li servia la crema cremada amb anís, li havia somrigut, s’havia inclinat cap a ella i li havia fet la proposta.

Si li hagués proposat anar-se’n al llit amb ell, Louise hauria deixat el plat, li hauria clavat una bufetada i hauria continuat tranquil·lament el servei. I el senyor Jules hauria perdut el seu client habitual més antic. Però no es tractava d’això. Era una cosa sexual, això sí, però era… Com es podria dir…?

«Veure-la despullada –li havia dit tranquil·lament–. Només una vegada. Només mirar-la, res més.»

Louise, desconcertada, no havia sabut què respondre-li. S’havia posat vermella com si l’haguessin enxampat en falta i havia obert la boca, però no li havia sortit ni una paraula. El doctor ja havia tornat al diari, i Louise s’havia preguntat si no ho havia somiat.

Durant tot el servei no havia deixat de pensar en aquella proposta tan estranya, passant de la incomprensió a la ràbia, però amb el vague sentiment que ja era una mica massa tard, que s’hauria hagut de plantar immediatament davant de la taula, amb les mans als malucs, i alçar la veu per denunciar-lo davant dels clients, per avergonyir-lo… Notava com li anava creixent la ràbia. El detonant va ser un plat que li va relliscar de les mans i es va trencar a terra. Es va precipitar cap al menjador.

El doctor ja se n’havia anat.

I el diari estava doblegat a la vora de la taula.

Louise el va agafar amb fúria i el va tirar a les escombraries. «Però, Louise, què t’agafa?», es va exclamar el senyor Jules, que considerava els Paris-Soir del doctor i els paraigües oblidats un botí formidable.

L’home va exhumar el diari i el va allisar amb la mà plana mentre dirigia una mirada de perplexitat a Louise.

Louise encara era adolescent quan havia començat a fer el servei del dissabte a La Petite Bohème, que el senyor Jules regentava com a propietari i cuiner. Era un home gruixut, de gestos lents, amb un nas molt gros, una jungla de pèls a les orelles, una barbeta una mica esquiva i un bigoti grisenc espès que li tapava la boca. Sempre portava unes sabatilles molt velles i una gorra negra, rodona, que li tapava el crani. Ningú es podia vantar d’haver-li vist el cap nu. Cuinava per a una trentena de coberts. «Cuina parisenca!», deia mentre alçava l’índex, li agradava remarcar-ho. I plat únic, «com a casa, si els clients volen varietat, que vagin aquí al davant». La seva activitat estava envoltada d’un cert misteri. Ningú entenia com s’ho feia aquell home tan lent i pesat, que feia la sensació que no es mogués de darrere la barra, per preparar tants dinars de tanta qualitat. El restaurant sempre estava ple. Hauria pogut obrir als vespres i els diumenges, i fins i tot ampliar-lo, però el senyor Jules sempre s’hi havia negat. «Si obres tant la porta, no saps mai qui pot entrar», deia, i afegia: «D’això en sé alguna cosa…», una frase enigmàtica que quedava suspesa en l’aire com una profecia.

Havia estat ell el que li havia proposat a Louise que l’ajudés al menjador l’any que la seva dona, de qui ningú es recordava, se n’havia anat amb el fill del carboner de la Rue Marcadet. El que havia començat com un favor va continuar mentre Louise estudiava a l’Escola Normal de Magisteri. I a continuació, com que l’havien destinat molt a prop d’allà, a l’escola pública de la Rue Damrémont, la noia no havia canviat de costums. El senyor Jules li pagava de sotamà, normalment arrodonint la quantitat a l’alça, i ho feia amb un posat rondinaire, com si l’hi hagués demanat ella i ell hi cedís a contracor.

Pel que fa al doctor, li semblava que el coneixia de sempre. De manera que el que li semblava immoral no era tant el fet que la volgués veure despullada, sinó que l’hagués vist créixer. La proposta que li havia fet tenia alguna cosa d’incestuosa. I a això s’hi afegia el fet que la noia acabava de perdre la seva mare. Com se li pot proposar una cosa així a una òrfena? En realitat, la senyora Belmont s’havia mort feia set mesos, i ja en feia ben bé sis que Louise no portava dol. La pobresa de l’argument li va arrencar una ganyota.

No acabava d’entendre què es podia imaginar un home vell com el doctor per tenir ganes de veure-la despullada. Es va desvestir i es va plantar davant del mirall de peu de la seva habitació. Tenia trenta anys, un ventre pla i un triangle suau de color castany claret. Es va girar de costat. Mai li havien agradat els seus pits, li semblaven massa petits, però el cul sí que li agradava. Louise tenia el rostre triangular de la seva mare, uns pòmuls alts, uns ulls d’un blau lluminós i una boca molt bonica, lleugerament pronunciada cap enfora. Paradoxalment, aquells llavis carnosos eren el primer que veien els altres, quan en realitat no era una noia que somrigués ni xerrés gaire. No ho havia estat mai. Ni de petita. Al barri tothom atribuïa aquell posat seriós a les dificultats que havia hagut de superar, el pare mort el 1916, un oncle un any més tard i una mare depressiva que es passava gairebé tot el dia darrere la finestra, mirant el pati. El primer home que s’havia mirat Louise amb bons ulls havia estat un antic combatent de la Gran Guerra a qui un obús li havia arrencat mitja cara. Podeu comptar, quina infància.

Louise era una noia guapa, però es negava a acceptar-ho. «N’hi ha moltíssimes de molt més guapes que jo», es repetia. Havia tingut èxit amb els nois, però «totes les noies en tenen, d’èxit, això no vol dir res». Com a mestra, no parava de rebutjar les insinuacions dels companys i dels directors (això quan no era dels pares dels alumnes), que intentaven tocar-li el cul pels passadissos. Això no tenia res d’especial, passava a tot arreu. Mai li havien faltat els pretendents. Entre ells, Armand. Tres anys. Un prometatge com cal, compte! Louise no era de les que permetien que la seva reputació corregués de boca en boca. El prometatge havia estat tot un cerimonial. La senyora Belmont, amb molt d’encert, havia deixat que se n’encarregués la mare d’Armand. La recepció, el brindis, la benedicció, més de seixanta convidats i el senyor Jules amb frac (Louise va saber més tard que l’havia llogat en una botiga de decorats i disfresses de teatre, i li estrenyia per totes bandes, tret dels pantalons, que no parava de tirar-se amunt tal com feia quan sortia de la cuina) i unes sabates de xarol que li feien uns peus petits com de xinesa, donant-se importància perquè havia tancat el restaurant perquè s’hi pogués oferir la recepció. A Louise tant li feia, tot allò, ella només tenia pressa per anar-se’n al llit amb Armand, de qui volia una criatura. Que no va arribar mai.

Aquella història es va anar arrossegant. Al barri, ningú entenia res. La gent va acabar mirant-se els promesos de reüll, amb suspicàcia. Tres anys junts sense casar-se? On s’és vist, això! Armand li havia proposat matrimoni, hi havia insistit, però Louise esperava que se li retirés la regla per dir que sí, i cada mes s’hi negava. La majoria de noies pregaven al cel per no quedar embarassades abans de casar-se. En el cas de Louise, era al revés. Si no hi havia criatura, no hi havia casament. I la criatura no venia.

Louise va fer un últim intent, desesperada. Ja que no podien tenir fills, anirien a buscar-ne un a l’orfenat. De nens desafortunats no en faltaven. Armand s’ho va prendre com un insult a la seva virilitat. «I per què no recollim el gos que regira les escombraries? Ell també està molt necessitat!», va dir. La conversa va degenerar, això passava sovint, es discutien com una parella casada. El dia que van parlar de l’adopció, Armand, enrabiat, se’n va anar a casa seva i ja no va tornar.

Louise es va sentir alleujada, perquè estava convençuda que era culpa d’ell. Com se’n va parlar, al barri, d’aquella ruptura! «I què –cridava el senyor Jules–, si a la noieta no li agrada? Què voleu, casar-la contra la seva voluntat?» Però després agafava Louise de banda: «Quants anys tens, Louise? L’Armand no està gens malament. Què vols més?». Però ho deia amb una veu apagada, gairebé vacil·lant, i a continuació afegia: «Una criatura, una criatura! Ja arribarà! Aquestes coses demanen temps!», i se’n tornava a la cuina, «només faltaria que se’m cremés la beixamel…».

El que més greu li sabia d’Armand és que no li hagués donat un fill. I el que fins aleshores només havia estat un desig sense satisfer es va convertir en una obsessió. Louise volia un fill a qualsevol preu, el que fos, encara que hi perdés la reputació. Quan veia un nadó en un cotxet, se li estrenyia el cor. Es maleïa, es detestava, es despertava sobresaltada en plena nit, convençuda d’haver sentit els crits d’una criatura, saltava del llit i corria pel passadís clavant-se cops amb els mobles, obria portes fins que la seva mare li deia «És un somni, Louise», i aleshores l’abraçava ben fort i l’acompanyava un altre cop al llit com si fos una nena petita.

A casa hi regnava una tristesa de cementiri. Primer havia tancat amb clau la porta de l’habitació que pensava destinar al nadó. Després se n’hi va anar a dormir, ajaguda per terra amb una manta a sobre, tot això d’amagat de la seva mare, que s’adonava de tot.

La senyora Belmont, afligida per la febre de la seva filla, l’abraçava sovint, li acariciava els cabells, li deia que ho entenia, que hi havia altres maneres de ser feliç a la vida a part de tenir fills, era molt fàcil de dir per ella, que n’havia tingut.

«És molt injust –reconeixia Jeanne Belmont–, però… potser la naturalesa vol que abans li trobis un pare, a aquesta criatura.»

El plantejament era molt infantil, la Mare Naturalesa i tot aquell embolic que tant l’havia avorrit a l’escola…

–Sí, ja ho sé, que et molesta que t’ho digui. El que vull dir… és que sovint val més fer les coses per ordre, res més. Trobar un home i després…

–Ja en tenia un!

–Ja es veu que no era l’adequat.

Aleshores Louise es va buscar amants. D’amagat. Se n’anava al llit amb homes que coneixia lluny del seu barri, de l’escola on treballava. Si algun jove li feia l’ullet a l’autobús, ella li responia amb tota la discreció que permetia la moral. I dos dies més tard tancava els ulls, es concentrava en les esquerdes del sostre i deixava anar tot de xisclets, i l’endemà mateix començava a esperar la pròxima regla. Quan penso en el meu fill, «li deixaria que em fes de tot», es repetia, com si la promesa d’un calvari hagués de facilitar l’arribada del nadó. Era víctima d’una autèntica malaltia crònica. Louise se n’adonava, i això l’amoïnava.

Havia tornat a l’església a encendre ciris, havia confessat pecats inexistents per merèixer la redempció, somiava que donava el pit. Quan un dels seus amants li agafava un mugró amb els llavis, es posava a plorar, els hauria bufetejat a tots. Va recollir un gat i va celebrar que fos tan brut; es passava el dia netejant, fregant, airejant, era una bèstia egoista que de seguida es va tornar grassa, exigent, just el que li convenia a Louise per purgar el pegat imaginari que creia haver comès per ser estèril. Jeanne Belmont deia que aquell gat era un desastre, però no va fer res contra la seva presència.

Esgotada per aquesta fugida endavant, Louise va decidir consultar un metge. I va arribar el veredicte, era impossible, un problema de trompes a conseqüència d’una salpingitis crònica, no hi havia res a fer. Com per atzar, el gat va morir esclafat aquell mateix vespre al davant de La Petite Bohème, bon vent, va dir el senyor Jules.

Louise va abandonar el comerç carnal amb els homes i es va tornar irascible. A la nit es clavava cops de cap contra les parets, i va començar a odiar-se. Quan es mirava al mirall, veia com li apareixien al rostre tot de tics imperceptibles, aquell rictus amargat, nerviós, irritable i tens de les dones quan els brolla la frustració de no tenir fills. A altres dones del seu entorn, com Edmonde, la seva companya de feina, o la senyora Croizet, que regentava l’estanc, tant els feia ser mares. Louise, en canvi, se sentia humiliada.

Aquella ràbia reprimida espantava els homes. Fins i tot els clients del restaurant que fins aleshores no havien tingut cap mirament ara no gosaven tocar-la quan passava entre les taules. Louise es mostrava freda, distant. A l’escola, d’amagat, li deien la Gioconda, una cosa molt lletja per part seva. Es va tallar els cabells molt curts per castigar la seva feminitat, per mostrar-se inaccessible. Però, paradoxalment, aquell pentinat la feia més atractiva que mai. A vegades tenia por d’agafar mania als seus alumnes, d’acabar com la senyora Guénot, aquella sonada que feia sortir a la pissarra els nens més entremaliats i els abaixava els pantalons i que, durant les estones d’esbarjo, posava les nenes desobedients de cara a la paret fins que es feien pipí a les calcetes.

Despullada davant del mirall, Louise no parava de fer voltes a tots aquells pensaments. I potser perquè ara les seves relacions amb els homes eren inexistents, de cop i volta es va adonar que, per immoral que fos, la proposició del doctor l’havia afalagat.

De tota manera, el dissabte següent es va sentir alleujada. Segur que el doctor havia entès la incongruència de la situació i no l’hi va tornar a demanar. Li havia somrigut amablement, li havia donat les gràcies pel servei, per la gerra de vi, i s’havia capbussat en el Paris-Soir com de costum. Louise, que no se l’havia mirat mai detingudament, ho va aprofitar per fixar-se en ell. Si la setmana anterior no havia reaccionat de seguida, era perquè aquell home no desprenia res de sospitós ni d’inquietant. Un rostre demacrat, allargat i cansat. Li feia uns setanta anys, però Louise mai havia tingut gaire vista per a aquestes coses i s’equivocava sovint. Molt després, recordaria que li havia trobat alguna cosa d’etrusc. La paraula l’havia sorprès, no la feia servir gaire sovint. Amb això volia dir «romà», a causa del seu nas prominent i una mica aguilenc.

El senyor Jules, excitat pel rumor segons el qual la propaganda comunista aviat podria ser castigada amb la pena de mort, intentava eixamplar el debat («Jo, fins i tot els seus advocats, els enviaria a la guillotina… Les coses com siguin!»). Louise estava desparant una taula d’allà a prop, quan el doctor es va aixecar per anar-se’n.

–Li donaré diners, evidentment, ja em dirà quant vol. I li repeteixo que només és per mirar-la, res més, no pateixi.

Es va cordar l’últim botó de l’abric, es va posar el barret, va somriure i va sortir tranquil·lament després de dirigir-li un gest amb la mà al senyor Jules, que passava per la fugida de Maurice Thorez («Ja deu ser a Moscou, aquell tros d’animal! Al paredó, dic jo, al paredó!»). Enxampada per sorpresa per aquell recordatori que no s’esperava, a Louise va estar a punt de caure-li la safata. El senyor Jules va alçar la mirada.

–Que passa res, Louise?

Durant tota la setmana següent, es va anar enrabiant cada cop més. Li diria el que pensava d’ell, a aquell vell carcamal! Va esperar que arribés el dissabte amb una impaciència rabiosa, però quan el va veure entrar al restaurant, el va veure tan vell, tan feble… Es va passar tot el servei buscant la paraula encertada, la raó per la qual se li havia apagat el furor. El fet és que se’l veia molt segur d’ell mateix. Si a Louise la proposta l’havia trasbalsat, ell semblava que no n’hagués tingut cap mena de dubte. Li va somriure, va demanar el plat del dia, va llegir el diari, va menjar, va pagar i, just al moment d’anar-se’n:

–S’ho ha rumiat? –li va preguntar amb una veu suau–. Quant vol?

Louise es va mirar el senyor Jules i li va fer vergonya parlar així en veu baixa amb el vell doctor al costat de la porta.

–Deu mil francs –va llançar com un insult.

Es va posar vermella. Era una quantitat enorme, inacceptable.

L’home va assentir, com si volgués dir «ho entenc». Es va cordar l’abric i es va posar el barret.

–D’acord.

I va sortir.

El senyor Jules va preguntar:

–No deus tenir cap problema amb el doctor, oi?

–No, per què?

Un gest vague. No, per res.

La importància de la suma li va fer por. Quan va acabar el servei, va intentar fer una llista del que es podria comprar amb deu mil francs. I es va adonar que pensava acceptar que un home li pagués per despullar-se. Era una puta. Aquella constatació la va tranquil·litzar. Encaixava amb la idea que tenia d’ella mateixa. En altres moments, per calmar la consciència, es deia que mostrar-se despullada no era pitjor que quan anava al metge. Tenia una amiga que posava en una acadèmia de pintura, i es veu que senzillament era molt avorrit i sobretot que tenia por de refredar-se.

I deu mil francs… No, era impossible. No podia ser només per despullar-se. Li demanaria alguna altra cosa. Per aquell preu, podria tenir… Però Louise no tenia ni idea del que un home podia exigir per una quantitat així.

Potser el doctor s’havia fet la mateixa reflexió, perquè no en va tornar a parlar. Va passar un dissabte. I després un altre. I un tercer. Louise es va preguntar si potser havia demanat massa i el doctor s’havia buscat una altra noia més ben disposada. I es va ofendre. Es va sorprendre deixant-li el plat a taula amb un gest una mica massa brusc i emetent un sorollet amb la gola quan el doctor li deia alguna cosa. S’havia convertit en la mena de cambrera que ella no hauria suportat com a clienta.

Ja s’acabava el servei i estava passant una baieta per la taula. Des d’allà es veia la façana de casa seva, al passatge Pers. I just a la cantonada va veure el doctor, que es fumava un cigarret amb el posat d’algú que s’espera sense cap impaciència.

Louise es va entretenir tant com va poder, però per molt temps que hi dediquis totes les feines s’acaben un moment o altre. Es va posar l’abric i va sortir. Tenia la vaga esperança que el doctor s’hagués cansat, però en el fons sabia que no seria així.

Se li va acostar directament. L’home li va somriure amb amabilitat. Li va semblar més baixet que al restaurant.

–On vol que ho fem, Louise? A casa seva? A casa meva?

A casa d’ell, de cap manera. Massa arriscat.

I a casa d’ella tampoc. Què semblaria? Què dirien els veïns? Gairebé no en tenia, de veïns, però era una qüestió de principis. Ni pensaments.

Ell va proposar un hotel. Allò sonava a prostíbul. Louise va acceptar.

El doctor ja devia haver previst la resposta, perquè li va allargar un full de quadern.

–Divendres li aniria bé? Cap a les sis? Faré la reserva a nom de Thirion, ho diu al paper.

I es va tornar a ficar les mans a les butxaques.

–Gràcies per acceptar –va afegir.

Louise es va quedar un moment amb el paper a les mans, després se’l va entaforar a la bossa i se’n va anar a casa.

Aquella setmana va ser un calvari.

Hi aniria? No hi aniria? Canviava de pensament deu cops al dia, vint cops cada nit. I si malgrat tot les coses es torçaven? L’adreça era la d’un establiment del districte XIV, l’Hôtel d’Aragon. Louise s’hi va acostar dijous, per veure quina pinta feia. I estava just al davant quan van començar a sonar les sirenes. Una alerta. Va buscar amb la mirada on es podia refugiar.

–Vingui…

Els clients de l’hotel anaven sortint en fila índia, amb un pas lent i contrariat. Una dona gran la va agafar de bracet, és aquí, la porta del costat. Hi havia una escala que baixava al soterrani, es van anar encenent espelmes. A ningú li va sorprendre que Louise no portés la màscara de gas en bandolera, la meitat dels presents no en tenien. Devia ser un hotel de mitja pensió, ja que la gent es coneixia. Al principi els altres es van dedicar a observar Louise, però al cap d’un moment, un home amb un ventre que li sobresortia dels pantalons va treure un joc de cartes, una parella jove va treure un escaquer i ja ningú més es va interessar per ella. Només la mestressa de l’hotel, una dona molt gran amb cap d’ocellet, uns cabells d’un negre sospitós, com els d’una perruca, de mirada dura, grisa i acerada, embolicada amb un xal, prima i fràgil –quan es va asseure, Louise li va endevinar els genolls punxeguts sota la tela del vestit–, només ella l’havia seguit observant amb insistència, no devia veure cares noves gaire sovint. L’alerta no va durar gens, van tornar a pujar. «Les dames primer», va dir l’home gras. Es notava que devia repetir aquella frase constantment, que així li feia la sensació de ser tot un cavaller. Ningú li va adreçar la paraula a Louise. La noia va donar les gràcies a l’hotelera, que se la va mirar mentre s’allunyava. Louise va notar la mirada de la dona a l’esquena, però quan es va girar el carrer ja s’havia buidat.

L’endemà, les hores van passar a una velocitat de bojos. Louise havia decidit que no acudiria a la cita, però quan va tornar de l’escola es va arreglar. I a dos quarts de sis va sortir de casa, amb la por al ventre.

Just al moment de sortir, va fer mitja volta, va obrir el calaix de la cuina, va agafar un ganivet de la carn i se’l va entaforar dins de la bossa.

A la recepció de l’hotel, la propietària la va reconèixer i es va mostrar sorpresa.

–Thirion –es va limitar a dir Louise.

La vella li va allargar una clau i li va indicar l’escala.

–311. Al tercer pis.

Louise tenia ganes de vomitar.

Tot estava en calma, en silenci. Louise no havia entrat mai en un hotel, no era la mena de llocs on anava la família Belmont, eren un lloc per als rics, vaja, per als altres, per als que s’agafaven vacances o vivien al ritme dels temps. Hotel era una paraula exòtica, sinònim de palau o, si es pronunciava de certa manera, sinònim de bordell, dos llocs on cap Belmont hauria entrat mai. I ara Louise precisament s’hi trobava. La moqueta del passadís es veia gastada però neta. Esbufegant per la pujada, es va quedar una bona estona al davant de la porta, buscant el valor per trucar. De cop es va sentir un soroll en algun lloc, Louise es va espantar, va agafar el pom i va entrar.

El doctor estava assegut al llit amb l’abric posat, com si allò fos una sala d’espera. Se’l veia tranquil. A Louise li va semblar vellíssim, i va tenir clar que el ganivet no li faria cap falta.

–Bona tarda, Louise.

Una veu suau. La noia no va poder respondre, tenia un nus a la gola.

L’habitació constava d’un llit, una tauleta, una cadira i una calaixera al damunt de la qual Louise va veure un sobre gruixut. El doctor es va limitar a esbossar un somriure indulgent i va inclinar lleugerament el cap, com si la volgués tranquil·litzar, però Louise ja no tenia cap por.

Durant el trajecte fins a l’hotel, havia pres unes quantes determinacions. Primer li diria que només pensava fer el que havien acordat, que ni pensaments de tocar-la, que si era això el que volia se n’aniria immediatament. A continuació comptaria els diners, no volia que l’enredessin… Però ara, en aquella habitació tan petita, va tenir clar que tot el que havia anticipat era inútil, que tot tindria lloc d’una manera fàcil, tranquil·la.

Louise no parava de saltironejar d’un peu a l’altre, i com que no passava res, va fer una ullada al sobre per mirar de trobar-hi l’empenta necessària, va fer un pas enrere, va penjar l’abric al penja-robes que hi havia clavat a la porta, es va treure les sabates i, després d’un lleuger dubte, es va treure el vestit encreuant els braços per damunt del cap.

Li hauria agradat que el doctor l’ajudés, que li digués què havia de fer. A l’habitació hi regnava un silenci opac, com un brunzit. Per un moment es va pensar que es desmaiaria. I si perdia el coneixement, se n’aprofitaria, aquell home?

Ella estava dreta i ell assegut, però aquella posició no li proporcionava cap avantatge. La força de l’home era la inèrcia.

El doctor es limitava a mirar-la, esperava.

La que estava en roba interior era ella, i en canvi era ell el que semblava que tingués fred, amb les mans a les butxaques de l’abric.

Per tranquil·litzar-se, Louise va intentar buscar els trets familiars del client que tan bé coneixia, però no se’n va sortir.

Després d’un o dos minuts llarguíssims d’incomoditat, com que bé calia fer alguna cosa, es va endur les mans a l’esquena i es va treure els sostens.

La mirada de l’home va pujar fins al seu pit, com atret per una llum. I encara que no va moure ni un pèl, a Louise li va semblar endevinar una mena d’emoció al rostre. També ella es va mirar els pits, les aurèoles rosades, i li va resultar vagament dolorós.

Li van venir ganes d’acabar d’un cop. Aleshores es va decidir, es va treure les calcetes i les va deixar caure a terra. Com que no sabia què fer amb les mans, se les va posar a l’esquena.

Els ulls del vell van anar baixant a poc a poc en una carícia molt tendra i es van aturar a la part baixa del ventre de la noia. Van passar uns quants segons que es van fer molt llargs. Era impossible endevinar què sentia aquell home. Només es podia dir que damunt del seu rostre i de tota la seva persona flotava alguna cosa indefinible i infinitament trista.

Louise va entendre per intuïció que s’havia de girar. O potser volia fugir d’aquella situació que tenia un punt de dolorosa.

Va pivotar sobre el peu esquerre i va observar un moment la marina lleugerament torta que guarnia la paret de sobre de la calaixera. Li va semblar notar la mirada de l’home al cul.

Un últim escrúpol li va fer témer que el doctor allargués la mà i volgués tocar-la, i es va girar cap a ell.

L’home acabava de treure’s una pistola de la butxaca i es va disparar una bala al cap.

Van trobar Louise despullada, ajupida, prostrada, víctima d’uns tremolors espasmòdics, mentre que damunt del llit el vell, ajagut de costat, semblava haver-se abandonat a una migdiada, amb els peus a pocs centímetres de terra. Segurament perquè la sorpresa de veure que Louise es girava cap a ell l’havia trasbalsat, al moment de disparar havia abaixat l’arma. Tenia mitja cara destrossada i pel cobrellit s’estenia una taca creixent de sang.

Van avisar la policia. Va entrar corrent un client d’una habitació del costat, que no sabia com agafar aquella noia completament nua que es va trobar allà. Per les aixelles? Per les cames? A la petita habitació hi regnava una forta pudor de pólvora cremada, però el que més va impressionar l’home va ser tota aquella sang. La noia en tenia per tot arreu.

Intentant no mirar cap al llit, es va ajupir al costat de Louise i li va posar una mà a l’espatlla. La noia estava glaçada, semblava que fos de marbre, però tremolava amb uns sobresalts bruscos, com un llençol estès al vent.

L’home la va agafar tan bé com va saber, per les aixelles, i va aconseguir posar-la dreta, però va necessitar totes les seves forces per impedir que es tornés a ensorrar.

–Au, vinga, tot s’arreglarà –li va dir.

Louise va abaixar la mirada cap al vell ajagut al llit.

Encara respirava. Les parpelles se li obrien i li tremolaven, l’home mirava el sostre com si hagués sentit un soroll estrany i es preguntés d’on venia.

En aquell moment, Louise va embogir. Va deixar anar un xiscle horrorós, es va debatre com una bruixa que haguessin tancat dins d’un sac amb un gat rabiós. Va sortir de l’habitació i va baixar l’escala.

A la planta baixa hi havia una aglomeració. Els clients i els veïns alertats pel tret van veure aparèixer aquella noia despullada, que es va obrir pas a empentes sense parar de cridar.

Louise va sortir de l’hotel.

Al cap de pocs metres va desembocar al Boulevard Montparnasse i va arrencar a córrer.

El que van veure passar els vianants no era una noia despullada, sinó una aparició. Amb el cos ensangonat i la mirada embogida, Louise anava d’una banda a l’altra, ensopegava, els conductors tenien por que de cop i volta volgués creuar el carrer i l’atropellessin, els cotxes alentien la marxa, els autobusos frenaven, un home va xiular des de la plataforma, van començar a sonar els clàxons, però ella no sentia res, caminava molt de pressa, descalça, la gent es quedava parada al veure-la. Louise no parava de moure els braços, com si volgués espantar núvols d’insectes imaginaris, va emprendre una trajectòria sinuosa per la vorera, va passar arrambada a un aparador, més endavant va esquivar una parada d’autobús, va ensopegar, tothom s’apartava al seu pas, ningú sabia què fer.

Tot el bulevard va quedar trasbalsat. Qui és, va preguntar algú, una boja, es deu haver escapat d’algun lloc, l’haurien d’aturar… Però Louise ja havia passat de llarg i es dirigia cap al Carrefour Montparnasse. Encara feia molt de fred, i li van començar a aparèixer taques blaves per tot el cos. Feia cara de boja, semblava que els ulls li haguessin de sortir de les òrbites.

A la vorera, una dona vella i prima que portava un mocador al cap, com una portera, la va veure arribar i de seguida li va fer pensar en la seva neta, que devia tenir la mateixa edat.

–Es va aturar en sec, com si busqués el camí. Sense rumiar-m’hi ni un moment, em vaig treure l’abric i l’hi vaig passar per damunt de les espatlles. Ella em va mirar i va caure allà mateix, davant meu, com un pes mort, no sabia què fer per aguantar-la, sort que hi havia més gent i em van ajudar. Estava congelada, pobreta…

La multitud havia atret la policia. Un municipal va deixar la bicicleta tirada a la vorera i es va obrir pas a cops de colze entre la gentada que s’amuntegava i no parava de fer comentaris.

I allà es va trobar, ajupida a terra, una noia jove que es veia que anava despullada sota l’abric, que s’eixugava la cara amb un dors de la mà brut de sang i que panteixava com si estigués parint.

Louise va alçar la mirada i va veure primer el quepis i després l’uniforme.

Era una delinqüent, i venien a detenir-la.

Va mirar al seu voltant, espantada.

De cop li va esclatar un llampec al cervell i va tornar a recordar el tret i l’olor de pólvora. Una cortina de sang que baixava del cel la va aïllar de la resta del món.

Va allargar els braços i va xisclar.

I a continuació va perdre el coneixement.

2

Els filtres, arrenglerats en fileres de vint, semblaven barrils d’acer inoxidable molt grossos. Però aquell aspecte simpàtic de lleteres enormes, a Gabriel no el tranquil·litzava gens ni mica. Ell veia aquells filtres, que en teoria els havien de protegir dels atacs amb gas de combat, com uns sentinelles inquiets i petrificats. Vista de prop, la línia Maginot, formada per centenars de forts i búnquers destinats a oposar-se a una eventual invasió alemanya, semblava molt vulnerable. El fort Mayenberg, per exemple, una de les obres més importants d’aquella línia de defensa, tenia febleses de vell: la població militar que l’habitava, a recer de les bales i els obusos, podia morir tota de cop asfixiada.

–Ah, és aquí, sergent? –va preguntar el soldat de guàrdia, burleta.

Gabriel es va eixugar les palmes de les mans als pantalons. Tenia trenta anys, cabells castanys i uns ulls rodons que li donaven un aspecte de sorpresa permanent.

–Passava per aquí…

–I tant –va dir el soldat mentre s’allunyava.

A cada torn de guàrdia, veia «passar per allà» el jove sergent primer.

Gabriel no es podia estar de venir a mirar aquells filtres, a comprovar que encara hi eren. El caporal primer Landrade li havia explicat fins a quin punt era rudimentari i simple el sistema per detectar l’òxid de carboni i l’arsenat d’hidrogen.

«De fet, tot dependrà de la capacitat olfactiva dels sentinelles. Confiem que no estiguin refredats i ja està.»

Raoul Landrade, soldat d’enginyeria, era tècnic electricista. Anunciava les males notícies i difonia els rumors nocius amb una precisió impregnada de fatalisme. Conscient del malestar que provocava a Gabriel el risc d’un atac químic, no es perdia mai cap ocasió d’informar-lo de tot el que descobria. Semblava ben bé que ho fes expressament. El dia abans mateix:

«Representa que els filtres els aniran canviant a mesura que quedin saturats, però ja t’asseguro jo una cosa, és impossible recarregar-los prou de pressa per protegir tot el fort… T’ho pots ben creure».

Era un individu molt curiós, amb aquell floc de cabells que li travessava el front com una coma rossa, gairebé pèl-roja, una boca de comissures caigudes i uns llavis prims com una fulla d’afaitar. A Gabriel li feia una mica de por. Eren companys de barracó des de feia gairebé quatre mesos, i havia arribat a encarnar l’aprensió que des del primer dia havia inspirat a Gabriel el Mayenberg. Aquell fort subterrani gegant li havia fet l’efecte d’una mena de monstre amenaçador, amb la boca oberta, disposat a empassar-se tot el que l’estat major li enviés com a sacrifici.

Allà hi vivien més de nou-cents soldats, que recorrien sense parar els quilòmetres de galeries enfonsades sota milers de metres cúbics de formigó, enmig del soroll incessant dels grups electrògens, de les planxes de ferro que ressonaven com crits de condemnats i de pudors de gasoil barrejades amb una humitat endèmica. Quan entraves al Mayenberg, la llum del dia començava a disminuir al cap de pocs metres, i et deixava endevinar el llarg passadís tenebrós per on circulava, enmig d’un terrabastall espantós, el tren que conduïa als blocs de combat, preparats per llançar obusos de 145 mil·límetres a vint-i-cinc quilòmetres a la rodona quan l’enemic hereditari es dignés a presentar-se. Mentrestant, havien classificat les caixes de municions, les havien apilat, obert, endreçat, desplaçat i comprovat, i ja no sabien què més fer. Aquell tren, que anomenaven el metro, no es feia servir per a gaire cosa més que per enviar les olles tèrmiques on s’escalfava la sopa. Tothom recordava les ordres que convidaven els soldats a «resistir a la seva posició sense cap pensament de retirada, fins i tot encerclats, fins i tot completament aïllats, sense esperances de rebre ajuda de manera ràpida, fins a l’exhauriment de les municions», però ja feia temps que a ningú li passava pel cap quina circumstància podria obligar les tropes a arribar a aquests extrems. I mentre esperaven morir per la pàtria, s’avorrien.

A Gabriel no li feia por la guerra –de fet, allà no li feia por a ningú, ja que consideraven la línia Maginot inexpugnable–, però li costava molt suportar aquell ambient claustrofòbic i confinat, que amb els torns de guàrdia, les taules plegables al llarg dels passadissos, els dormitoris diminuts i les reserves d’aigua potable s’assemblava al d’un submarí.

Trobava a faltar la llum. Com tots els altres homes, només podia sortir tres hores al dia, eren les instruccions. A fora seguien abocant formigó, perquè l’obra encara no estava acabada, s’estenien quilòmetres i quilòmetres de filferro espinós per frenar l’avanç dels tancs enemics, tret de les zones on haurien fet nosa als pagesos o haurien envaït els horts (potser es pensaven que el respecte per les activitats agrícoles o el gust de l’enemic per les fruites i les hortalisses el convencerien de rodejar aquelles zones). També els feien plantar vies de tren a terra, verticalment. Si l’única excavadora estava ocupada en un altre lloc o la màquina de clavar les vies tornava a estar espatllada, es recorria a unes pales pensades per a la sorra. Si aconseguien plantar dues vies en un torn de feina, ja era una cosa extraordinària.

I si els quedava temps, criaven gallines i conills. Una petita cort de porcs fins i tot havia rebut els honors del diari regional.

El que li costava més a Gabriel eren les tornades. Entrar un altre cop a les entranyes del fort li provocava palpitacions.

I no es podia treure del cap l’amenaça d’un atac químic. La iperita, capaç de travessar la roba i les màscares, provocava cremades als ulls, a la pell i a les mucoses. Gabriel havia confessat aquella inquietud persistent al comandant metge, un home cansat, blanc com un lavabo, sinistre com un enterramorts, que ho trobava tot normal perquè allà res s’assemblava a res, ni l’espera interminable de no se sabia què, ni la vida en un lloc com aquell, ningú està bé, sentenciava amb desànim, i repartia aspirines, i torni a venir a veure’m, deia, li agradava la companyia. Dos o tres cops per setmana, Gabriel el destrossava als escacs, cosa que el deixava indiferent, al metge li agradava perdre. El sergent primer havia adquirit el costum de jugar amb el metge l’estiu anterior. No estava malalt, però les condicions de vida al fort el feien patir i anava a la infermeria a buscar una mica de consol. En aquella època, la humitat s’havia acostat al cent per cent. Gabriel es trobava en un estat d’asfíxia constant. La temperatura, al fort, era insuportable, era impossible suar, els cossos estaven sempre humits, els llençols molls i freds, la roba pesava moltíssim, impossible assecar la bugada, les taquilles individuals feien pudor de florit. I la condensació als barracons fregava la saturació. A tot això s’hi afegia, amplificada pels conductes de ventilació, la vibració dels ventiladors, que es posaven en marxa cada dia a les quatre de la matinada. Per a Gabriel, que sempre havia tingut el son lleuger, aquell fort era un infern.

Els soldats es morien d’avorriment, les tasques diàries s’eternitzaven, paraven molt poca atenció a les portes destinades a esmorteir l’ona expansiva de les bombes enemigues quan arribessin, i com que la disciplina s’havia relaxat molt, entre guàrdia i guàrdia es passaven les hores a la cantina (els oficials, que també hi anaven, feien els ulls grossos davant l’incompliment dels horaris). Hi venien soldats de molt lluny. No era gens estrany que hi apareguessin en plena nit els homes dels batallons anglesos o escocesos, estacionats a desenes de quilòmetres, i quan estaven massa borratxos cridaven les ambulàncies perquè se’ls enduguessin.

Allà va ser on havia començat a oficiar el caporal primer Raoul Landrade. Gabriel no havia sabut mai com era a la vida civil, però allà, al fort Mayenberg, de seguida s’havia imposat com el principal traficant, l’epicentre de tots els tripijocs. Ho portava a la sang. Per ell, la vida era una reserva inesgotable de trafiques.

La seva carrera al Mayenberg havia començat com a triler. Només necessitava una caixa de cap per avall i dos gobelets per fer aparèixer una nou, una bala, una pedra, qualsevol cosa li servia. Tenia una habilitat tal per generar certesa en els altres, que era molt difícil resistir-se a l’impuls d’assenyalar la carta o el gotet guanyador. L’avorriment i la inacció atreien cap a ell una quantitat cada cop més gran de seguidors. I la seva reputació s’havia estès fins i tot a les unitats exteriors, i això que odiaven els soldats del Mayenberg, que consideraven uns privilegiats. Tothom rebia amb entusiasme el caporal primer, que amb les seves actuacions brillants fascinava tota la jerarquia, de dalt a baix. La seva habilitat amb el joc anava acompanyada d’una altra, que el feia molt convincent: allà només s’hi apostaven quantitats ridícules. Els altres arriscaven un franc o dos com a molt, i perdien amb un somriure. A aquest ritme, Raoul guanyava sovint tres-cents francs en un sol dia. La resta del dia, se’l passava fent negocis amb els bars de la zona, amb uns quants suboficials d’intendència i amb els encarregats de la cantina. I anant al darrere de les dones. Alguns deien que tenia una amiga a la ciutat, altres pretenien que simplement anava al bordell. Fos com fos, quan desapareixia, sempre tornava amb un gran somriure que ningú sabia mai a què es devia.

Sovint revenia els seus torns de guàrdia a la central elèctrica a companys més necessitats, i els oficials feien els ulls grossos. Així disposava de més temps lliure que dedicava a traficar amb les provisions de la cantina, on havia posat en pràctica un sistema molt sofisticat i opac de comissions a l’entrega dels barrils, de pagament de percentatges, de propines compartides sobre les vendes i les compres, amb el qual, tenint en compte que al Mayenberg es consumien quatre-cents cinquanta litres de cervesa al dia, anava fent un bon racó. Però l’interessaven tota mena de sectors. De manera que s’havia introduït discretament a la cuina, on també aconseguia beneficis, vantant-se de poder-los proporcionar pràcticament tot el que faltava a Intendència, cosa que era veritat. Proporcionava productes rars als oficials i als soldats, cansats de menjar carn dos cops al dia, el que es necessitava per millorar la vida quotidiana. A mesura que l’exèrcit s’instal·lava en la rutina i les tropes en l’avorriment, Raoul va arribar a repartir hamaques, baguls, vaixella, matalassos, mantes, revistes, màquines de fer fotos, qualsevol cosa que et fes falta, Raoul Landrade te la trobava. L’hivern anterior havia proporcionat una quantitat industrial de calefactors de reforç i de ganivets amb serreta (tot estava glaçat, el vi es tallava en llesques sòlides). A continuació, havia proposat aparells antihumitat amb una eficàcia que fregava el zero però que s’havien venut com rosquilles. Bombons, xocolata, llet d’ametlles, caramels àcids i dolços de tota mena també es venien molt bé, sobretot entre els suboficials. L’administració concedia a cada membre de la tropa una ració d’aiguardent a l’hora d’esmorzar i un generós quart de litre de vi amb cada àpat. De manera que el vi i l’alcohol entraven al fort en quantitats enormes, i els estocs es renovaven a un ritme frenètic. Gràcies a un discret sistema de transvasament, Landrade procedia a unes abundants extraccions que després revenia a sota preu als cafès i restaurants de la zona, als pagesos i als periodistes estrangers. Si la guerra durava un any més, el caporal primer Landrade es podria comprar el fort sencer.

Gabriel va passar a comprovar que el relleu s’havia fet correctament. Professor de matemàtiques a la vida civil, l’havien destinat a Transmissions, on rebia i distribuïa les trucades procedents de l’exterior. Allà la guerra es resumia a unes quantes instruccions sobre les obres exteriors i a la concessió de permisos, que havien augmentat amb una freqüència desconcertant. Gabriel havia calculat que més de la meitat dels oficials havien estat absents a les mateixes dates. Si els alemanys haguessin triat aquell moment per atacar, haurien conquistat el Mayenberg en dos dies i haurien arribat a París en tres setmanes…

Gabriel va tornar al dormitori, format per quatre llits superposats. El seu, a dalt, estava situat just al davant del llit del caporal primer Landrade. A baix dormien Ambresac, un individu amb unes celles molt poblades i agressives, unes mans enormes de pagès i rondinaire com ningú. Al davant hi havia Chabrier, amb un físic esprimatxat i movedís i un rostre punxegut que recordaven una mostela. Quan li deies alguna cosa, et mirava fixament, com si esperés a veure com reaccionaves a una broma que hagués fet. I aquella mirada et feia sentir tan violent, que la majoria de gent acabava emetent una rialleta incòmoda. D’aquesta manera, Chabrier s’havia guanyat la reputació de ser un home divertidíssim sense haver-ne aportat mai cap prova. Ambresac i Chabrier eren els acòlits de Raoul Landrade. Aquest dormitori era el quarter general del caporal primer. Com que Gabriel no havia volgut participar mai en els tràfics que s’ordien allà dintre, quan entrava ell els altres callaven, resultava molt molest. Aquest ambient tan tòxic era tan aviat la causa com la conseqüència dels petits successos que teixeixen la vida casernària. Uns dies abans, un soldat de la unitat s’havia queixat del robatori d’un segell que portava les seves inicials. Tothom havia rigut perquè es deia Paul Delestre.1 Tothom era conscient, encara que fos d’una manera confusa, que la promiscuïtat empenyia a la disputa, a la irritació, al vici. De robatoris, no n’hi havia gaires, però un segell d’or, la veritat, pensaven els companys, era una cosa de valor, sense tenir en compte els sentiments.

Quan va entrar Gabriel, Raoul estava assegut a la seva llitera i feia sumes.

–Arribes al punt –li va dir–. És un càlcul de flux d’aire i de volum, i no aconsegueixo…

Intentava determinar el rendiment d’una sèrie de màquines. Gabriel va agafar el llapis. El resultat era 0,13.

–Collons! –va deixar anar Raoul.

Estava bocabadat.

–Què passa?

–Doncs que tinc un dubte sobre els grups electrògens que serviran per filtrar l’aire en el cas que ens ataquin amb gasos de combat, ho entens?

Davant del silenci preocupat de Gabriel, va tornar a la càrrega.

–Aquells idiotes van triar motors de dos temps. Com que seran insuficients, caldrà sobrealimentar-los. I el resultat és aquest…

Gabriel va notar com es posava pàl·lid.

Va refer nerviosament els càlculs. Seguia sortint 0,13. En cas d’atac, l’aire filtrat per la central elèctrica amb prou feines seria suficient per purificar… la mateixa central. La resta del fort quedaria submergit pels gasos.

Raoul va doblegar el paper amb un gest fatalista.

–Bé, només és una hipòtesi. Però tot i així…

Gabriel sabia que ara ja era impossible canviar els equips. Passés el que passés, haurien de fer la guerra amb compressors de dos temps.

–Nosaltres ens refugiarem a la Fàbrica –va prosseguir Raoul–, però vosaltres, a Transmissions…

La Fàbrica era la central elèctrica. Gabriel es va notar la gola seca. Era una cosa irracional. Si realment entraven en guerra, res demostrava que els alemanys haguessin d’atacar amb gas. Malgrat tot, Gabriel vivia aquella possibilitat com una certesa.

–Podries venir amb nosaltres, en cas de problema…

Gabriel va alçar el cap.

–Tenim un codi entre nosaltres per picar a la porta sud de la Fàbrica. Si saps el codi, t’obriran.

–I quin és el codi?

Raoul es va fer una mica enrere.

–No hi ha res de franc, amic meu.

Gabriel no acabava d’entendre què podia oferir, ell.

–Informació. A Transmissions esteu al cas de tots els moviments d’Intendència, el que surt i el que entra als magatzems, tot el que el fort ha de comprar i que porten de l’exterior. Si sabéssim tot això, ens apanyaríem millor, m’entens… Ens podríem preparar.

Raoul li estava proposant clarament que participés en els tripijocs que havia organitzat a canvi d’un bitllet per a la porta sud de la Fàbrica en cas d’atac.

–No puc. És informació… confidencial. Secreta.

Va buscar la paraula.

–Seria traïció.

Era ridícul. Raoul va esclatar a riure.

–L’entrega de la vedella enllaunada és un secret de defensa? Caram, quines coses té, l’estat major…

Va desplegar el paper on Gabriel havia fet els seus càlculs i l’hi va enganxar a la palma de la mà.

–Té. Quan arribis a la porta sud de la Fàbrica, això et servirà de lectura…

I va sortir, abandonant Gabriel a les seves pors. Landrade sempre deixava darrere seu una mena de vibració tèrbola, com aquelles plantes que desprenen un perfum inquietant.

Aquella conversa havia deixat Gabriel molt preocupat.

Tres setmanes més tard, a les dutxes, va sentir una conversa entre Ambresac i Chabrier, que parlaven d’un «assaig amb llançaflames» que s’havia fet contra les preses d’aire dels blocs de combat.

–Un desastre… –assegurava el primer.

–I tant –rematava el segon–. Es veu que els filtres van quedar taponats pel sutge! Van envair el bloc en un obrir i tancar d’ulls.

Gabriel no va poder evitar somriure. Aquells dos galifardeus eren uns actors deplorables. Aquella conversa, falsament espontània, anava destinada exclusivament a reforçar les seves pors. Però va tenir just l’efecte contrari.

L’únic és que aquell vespre mateix va jugar a escacs amb el metge militar, que li va confirmar els assajos. Gabriel va començar a respirar més de pressa, el ritme cardíac se li va accelerar.

–Com que uns assajos?

El metge observava el joc i parlava com si es dirigís a ell mateix. Va avançar el cavall amb prudència mentre remugava:

–No van ser gaire concloents, això és veritat. I ara preparen un exercici. A escala real, aquesta vegada. Se n’anirà tot a prendre pel cul, però juraran que tot va bé, que el sistema funciona perfectament. Després d’això, no m’estranyaria que organitzessin una missa suplementària, els farà falta. I a nosaltres també.

Gabriel va avançar la reina, amb la mirada perduda.

–Mat… –va anunciar amb un esbufec.

El doctor va recollir les peces, content del resultat.

Gabriel va tornar al dormitori amb un pas lleugerament vacil·lant.

Van passar els dies. El caporal primer Landrade anava amunt i avall pels passadissos, enfeinat com mai.

«Et convindria rumiar-t’ho», li deixava anar de vegades de pas.

Gabriel esperava que el comandant en cap donés l’ordre de procedir amb l’exercici, però no va passar res. I de cop i volta, el 27 d’abril a les cinc trenta, les sirenes van començar a udolar.

Es tractava de l’exercici que agafava la tropa per sorpresa o d’una verdadera ofensiva alemanya?

Gabriel va baixar de la llitera tens com una mala cosa.

Pels passadissos ja ressonava el soroll amplificat dels centenars de soldats corrent cap al seu lloc de combat. Se sentien moltes ordres. Raoul Landrade i els seus acòlits s’acabaven de cordar el cinturó mentre sortien del dormitori. Gabriel es botonava l’uniforme i els seguia de prop. Els soldats que passaven en totes direccions, la irrupció sobtada del tren, que els obligava a enganxar-se a les parets del soterrani, amb les mans contra la pedra, el soroll de les sirenes i de les caixes de municions que els homes carregaven, els crits, tot allò li enterbolia els sentits. Gabriel no es podia treure del cap la idea que podia ser una ofensiva alemanya real.

Seguia corrent al darrere dels seus companys de dormitori, que s’havien distanciat, se li accelerava la respiració, li tremolaven les cames, encara no s’havia pogut cordar la jaqueta i recargolava el cos per aconseguir-ho. Uns quinze metres més endavant va veure el caporal primer Landrade que girava a l’esquerra, va apressar el pas, ell també va girar, però es va trobar una multitud que retrocedia enmig d’una gran cridòria, Landrade al capdavant, tots perseguits per un núvol opac que avançava com una onada i d’on apareixien soldats esverats que avançaven titubejant.

Gabriel es va quedar un moment petrificat.

Els gasos alemanys tenien fama de ser invisibles. D’algun racó confús del cervell li arribava la idea que aquell núvol blanc era una altra cosa. Un gas desconegut fins aleshores? El temps de pensar-hi i el núvol ja l’havia engolit, l’olor del fum li raspava els pulmons. Va tossir, desorientat, va fer unes quantes voltes sobre ell mateix, els soldats que passaven només eren unes siluetes difuminades, tothom cridava. Cap aquí! Cap a la sortida! No, el passadís nord!

Enmig d’aquella boira espessa que li picava els ulls, Gabriel va començar a avançar indecís, rebent empentes i trompades. La fumera encara era més densa allà perquè just en aquell punt el passadís s’estrenyia, amb prou feines hi passaven dos homes. De cop i volta, a la cruïlla dels dos túnels, un corrent d’aire va dissipar la fumarada i tot es va aclarir, encara que les llàgrimes li seguien entelant la visió.

S’havia salvat?

Es va girar i va veure, just al seu costat, plantat arran de paret, el caporal primer Landrade que assenyalava una cavitat excavada a la paret com les que hi havia cada trenta metres. La majoria eren refugis que et permetien apartar-te quan passava un tren, però algunes donaven pas a petites sales que servien de magatzems de material. Aquella n’era una, i tenia una porta de ferro que havia quedat entreoberta. Estaven a prop de la planta elèctrica? Gabriel creia que es trobaven just a l’altra punta… El caporal primer Landrade, tapant-se el nas amb un braç i amb els ulls inundats de llàgrimes, li indicava amb gestos que hi entrés. Gabriel es va girar. El núvol de fum blanc tornava a avançar i, com si l’empenyés un vent sobtat, envaïa el túnel a tota velocitat. De tant en tant n’emergien grapats de soldats que ploraven, tossien, cridaven i avançaven ajupits, buscant una sortida.

–Cap allà! –va cridar Landrade.

I va assenyalar la porta entreoberta. Sense rumiar-s’ho, Gabriel va fer un parell de passos i hi va entrar. L’interior estava molt fosc. Només un llum de sostre il·luminava dèbilment aquell minúscul magatzem d’eines. De cop, la pesada porta de ferro va petar darrere seu.

Raoul no l’havia seguit, l’havia tancat.

Gabriel es va precipitar contra la porta, va intentar obrir-la, però el pom girava sense parar. Va començar a clavar-hi cops, però es va aturar en sec. Per la ranura de sota la porta i pels costats de les frontisses començava a penetrar la fumera blanca, com si l’aspiressin cap a l’interior del magatzem.

Gabriel va xisclar, va començar a clavar cops de puny contra la porta.

La capa de boira espessa i acre entrava a una velocitat de vertigen, com l’aigua d’una inundació. Li començava a faltar l’aire.

Sacsejat per un atac de tos que li va regirar l’estómac, el va aixecar de terra i després el va doblegar per la meitat, Gabriel va caure de genolls.

Es notava el pit a punt d’explotar, la fumarada l’asfixiava. Tenia la sensació que els ulls li saltarien de les òrbites.

No s’hi veia més enllà d’uns quants centímetres. Entre dos espasmes, es va mirar les mans esteses al davant. Plenes de sang.

Escopia sang.

3

–Belmont, oi? –va preguntar el jutge Le Poittevin.

En aquell llit d’hospital, Louise semblava petita com una adolescent.

–I diu que no és prostituta…?

El jutge es passava el dia eixugant-se les ulleres amb una camussa. Aquest gest era, per als seus col·legues, els seus col·laboradors, els uixers i els advocats, un autèntic llenguatge. En aquell moment precís, la mà que fregava els vidres expressava clarament els seus dubtes sobre aquella qüestió.

–En tot cas no està fitxada –va respondre el policia.

–Una ocasional… –va murmurar el magistrat mentre es tornava a posar les ulleres.

Havia exigit una cadira recta. En qüestió de cadires era molt primmirat. L’home es va inclinar cap al cos adormit. Guapa. Cabells curts, però guapa igualment. El jutge hi entenia, en jovenetes, pel seu despatx del Palau de Justícia en veia passar moltes, sense comptar les que anava a magrejar al bordell de la Rue Sainte-Victoire. Hi havia una infermera que endreçava l’habitació. Molest pel soroll, el jutge es va girar de cop i la va afusellar amb la mirada. La dona es va limitar a mirar-se’l i va seguir com si ni l’hagués vist. L’home va deixar anar un sospir de cansament, ai, les dones! Es va tornar a girar cap a Louise, va allargar la mà i li va tocar l’espatlla. Va deixar que el polze llisqués lleugerament sobre l’epidermis de la noia. Calenta. Una pell suau. Aquella noieta no estava gens malament. Però tant com per disparar-se un tret al cap… El polze anava resseguint amb un moviment lent i repetitiu l’espatlla de Louise.

–Ja ha acabat?

El magistrat va apartar la mà com si s’hagués cremat. La infermera, amb una palangana entre els braços com si fos una criatura, es mirava el jutge des de dalt. L’home va empal·lidir.

Sí, ja havia acabat. Va tancar l’expedient.

Al llarg dels dies següents, els metges van impedir un interrogatori en profunditat. L’audiència no es va poder reprendre fins a la setmana següent.

Aquest cop, Louise estava desperta. Si es pot dir així. Com que no tenia ni la més mínima intenció de començar fins que el policia li portés una cadira recta, el jutge es limitava a netejar-se les ulleres sense deixar d’observar Louise. La noia estava incorporada al llit, amb els braços encreuats davant del pit com si tingués fred i la mirada perduda. Pràcticament no menjava res.

Per fi va arribar la cadira, el jutge la va inspeccionar, va consentir a asseure-s’hi, va obrir l’expedient sobre els genolls i, malgrat la incomoditat que li provocava la presència d’aquella infermera, que seguia allà dreta com si el vigilés, es va llançar a fer un resum de la situació. El policia es va repenjar a la paret que quedava davant del llit.

–Es diu Suzanne, Adrienne, Louise Belmont. Va néixer el…

De tant en tant, l’home alçava la mirada cap a Louise, que no movia ni una pestanya, com si tot allò no anés amb ella. De cop el jutge es va aturar i li va passar la mà per davant de la cara. Louise no va reaccionar. L’home es va girar.

–Segur que entén el que li dic?

La infermera li va xiuxiuejar a cau d’orella:

–Fins ara només ha dit unes quantes paraules força incoherents. El metge parla de confusió mental, segurament hauran de fer venir un especialista.

–Si a sobre està boja, embolica que fa fort –va sospirar el jutge mentre es tornava a capbussar en l’expedient.

–Està mort?

El magistrat, sorprès, va alçar els ulls cap a Louise, que se’l mirava fixament. Allò el va impressionar.

–El doctor… Thirion… eh… només va sobreviure un dia.

Va tenir un moment de dubte i va afegir «senyoreta».

Humiliat per aquella concessió davant d’una noia com aquella, va prosseguir amb un to enrabiat:

–I millor per a ell, ja l’hi ben asseguro! Tal com estava…

Louise es va mirar el policia i a continuació la infermera, i va anunciar, com si encara no s’ho acabés de creure:

–Em va oferir diners per veure’m despullada.

–Això és prostitució! –va exclamar triomfal el magistrat.

Ja podia qualificar el fet, estava content. Es va posar a escriure amb una lletra comprimida, d’acord amb el seu caràcter, i després va seguir llegint. A continuació, Louise va haver d’explicar com havia conegut el doctor Thirion.

–En realitat no el coneixia…

El jutge va deixar anar una riallada seca.

–Ah, no? Així que vostè es despulla davant del primer que passa?

I es va girar cap al policia mentre es picava amb la mà a la cuixa, increïble, ho ha sentit això?

Louise va parlar del restaurant, del servei dels dissabtes, dels costums del doctor.

–Tot això ho comprovarem amb el propietari.

El jutge es va inclinar damunt l’expedient i va murmurar:

–Ja veurem si aquest establiment acull altres ocasionals…

Com que no hi havia gran cosa a rascar per aquesta banda, el jutge Le Poittevin va abordar la seqüència que li interessava de debò:

–Bé, així, un cop a l’habitació, què va fer?

A Louise la veritat li va semblar tan simple, tan clara, que no trobava les paraules. S’havia despullat, res més.

–Li va demanar els diners?

–No. Eren allà, a la calaixera…

–O sigui que els va comptar! Una dona no es despulla davant d’un home sense comptar els diners! Vaja, m’ho imagino, no? Com ho he de saber, jo?

I es va girar a banda i banda, com si demanés una resposta, però tenia la cara vermella com un pebrot de vergonya.

–I després?

Estava cada cop més alterat.

–Em vaig despullar, res més.

–Au, vinga! Un home no deixa anar quinze mil francs només per veure una noieta despullada, això no s’aguanta.

A Louise li semblava recordar que havien acordat deu mil francs i no quinze mil, però ja no n’estava segura.

–Això és el que vull entendre. Què s’havia compromès a fer, per una quantitat així?

El policia i la infermera no acabaven de veure què volia entendre el jutge, però el moviment dels seus dits sobre els vidres de les ulleres delatava un nerviosisme que s’assemblava molt a l’excitació, era una situació molt incòmoda.

–Perquè la veritat… per una quantitat així… És normal voler-ho saber!

El ritme dels dits damunt dels vidres es va accelerar. La mirada de l’home va baixar per un moment al pit de Louise, que palpitava sota la camisa de dormir.

–Quinze mil francs no és poca cosa!

La conversa havia arribat en un punt mort. El jutge es va tornar a capbussar en l’expedient. I en va sortir amb un somriure rapaç. Encara que les empremtes, la posició del cos i l’impacte demostressin que el doctor Thirion s’havia disparat ell mateix una bala al cap, quedava una imputació que el feia saltar d’alegria:

–Atemptat a la moral!

Louise se’l va mirar fixament.

–Sí, senyoreta! Si a vostè li sembla normal passejar-se completament despullada pel Boulevard Montparnasse, ja s’ho farà, però sàpiga que la gent honrada no…

–No em passejava!

Louise gairebé havia cridat. L’exclamació la va fer tremolar fins a les espatlles. El jutge va treure pit.

–Ah, no? Doncs què hi feia, al bulevard, nua de cap a peus? La compra? Ha, ha, ha, ha!

Es va tornar a girar cap al policia i la infermera, que van seguir immòbils. Tant se valia, arrossegat pel goig que sentia, va prosseguir amb una veu que havia pujat de to, semblava ben bé que s’hagués de posar a cantar.

–És extraordinàriament rar que l’atemptat a la moral sigui perpetrat per una dona jove desitjosa d’exhibir els seus… –Va agafar les ulleres, febrilment, va estar a punt de fer-les caure a terra.– … de mostrar a tothom el seu… –Tenia els dits blancs de tanta força que feia.– …de donar en espectacle la seva…

La muntura es va trencar en sec.

El jutge va observar els dos fragments d’ulleres amb tendresa, com al final d’un coit que ha anat bé. Va obrir l’estoig i els va endreçar delicadament, mentre deia amb un to somiador:

–La seva carrera en la Instrucció Pública s’ha acabat, senyoreta. Un cop condemnada, serà expulsada!

–Thirion, sí, ja me’n recordo –va dir Louise.

El canvi va ser tan brutal que al jutge va estar a punt de caure-li l’estoig.

–Exacte. Joseph Eugène Thirion –va tartamudejar el jutge–, Boulevard Auberjon, 67, Neuilly-sur-Seine.

Louise es va limitar a fer un breu moviment amb el cap. El magistrat, desconcertat, va tancar l’expedient. Li hauria agradat tant veure plorar la noia. Ah, si l’interrogatori hagués tingut lloc al seu despatx… Se’n va anar disgustat.

Qualsevol altra persona, al lloc de Louise, hauria preguntat què passaria a continuació. Ella no va fer cap pregunta. El jutge estava decebut, va sortir sense dir adeu a ningú.

Louise encara es va estar tres dies més a l’hospital. Pràcticament no va menjar res.

Un policia li va portar la decisió del tribunal a l’habitació just al moment en què es disposava a anar-se’n. El suïcidi quedava confirmat i el càrrec de prostitució havia estat desestimat.

La infermera s’havia quedat immòbil. Amb el cap lleugerament inclinat, es mirava Louise amb un somriure trist als llavis. Igual que el policia, la dona era conscient que la noia encara podia ser acusada d’un atemptat a la moral que li costaria la feina. Ni l’un ni l’altre sabien què dir.

Louise va fer uns quants passos cap a la porta. Havia arribat a l’hospital completament despullada. Ningú sabia què se n’havia fet de la roba que havia deixat a l’habitació de l’Hôtel d’Aragon. Tret, potser, de la policia i el secretari del tribunal. De manera que la infermera havia parlat amb les seves companyes i havia reunit un vestuari força heterogeni, una faldilla de llana massa llarga, una brusa blava, un jersei violeta i un abric amb coll i punys de pell falsa. Semblava ben bé que Louise acabés de sortir del drapaire.

«Són molt amables!», havia dit, com si els descobrís en aquell moment.

El policia i la infermera la van observar mentre s’allunyava amb el pas cansat i mecànic d’una persona que es disposa a tirar-se al Sena.

Però en comptes d’això, la noia es va dirigir cap al passatge Pers. Va tenir un moment de dubte quan, a la cantonada, va veure la vidriera de La Petite Bohème, i de seguida, amb la mirada enganxada a terra, va apressar el pas i va entrar a casa.

La casa del passatge Pers número 9, construïda després de la guerra del 1870, emanava una antiga opulència burgesa, la mena de casa que es feia construir un rendista o un comerciant retirat dels negocis. Els pares de Louise s’hi havien instal·lat el mateix any que s’havien casat, el 1908. La família Belmont no era prou nombrosa per ocupar-la tota, però Adrien Belmont era un home emprenedor que comptava tenir una descendència abundant. Tot i així, el destí se li va posar en contra. Només havia tingut una filla, Louise, i després havia mort el 1916 al vessant est del Ravin des Vignes, a Verdun.

Temps enrere, abans de casar-se, Jeanne Belmont, la mare de Louise, havia tingut aspiracions. Havia anat a l’escola primària i havia aconseguit el títol de graduat elemental. No hi havia gaires dones que el tinguessin. Els seus pares i els seus mestres ja la veien convertida en infermera o secretària d’ajuntament, però de cop, als disset anys, havia decidit abandonar l’escola. Com que preferia les feines de casa a la fàbrica, s’havia fet minyona, una minyona que sabia llegir i passava el plomall, com a les pàgines d’Octave Mirbeau. El seu marit no havia volgut que treballés, era una qüestió d’amor propi. Però al quedar-se sola, Jeanne havia hagut de recuperar la feina amb l’esperança de poder conservar per a la seva filla aquella casa del passatge Pers, que era l’únic que posseïen.

Després de la guerra, Jeanne Belmont havia caigut en la depressió com qui cau a les arenes movedisses. La seva salut havia seguit la mateixa trajectòria que la casa, que, a falta de manteniment, s’havia anat deteriorant cada any que passava. Al final va deixar la feina i ja no va tornar a treballar mai més. El metge va parlar de menopausa, d’anèmia i finalment de neurastènia, l’home canviava d’opinió com de camisa. La senyora Belmont es passava gairebé tot el dia mirant per la finestra. S’encarregava de preparar el menjar (sovint el mateix) i s’interessava pels estudis de Louise, després pel seu títol, després per la seva feina i després per res més, perquè la seva filla mestra ja no la necessitava. Jeanne es va anar tornant lleugera fins a desaparèixer. La seva salut es va alterar brutalment a la primavera del 1939. A vegades, Louise se la trobava al llit quan tornava de l’escola. S’asseia al seu costat, amb l’abric a les espatlles i li agafava la mà. «Què tens?» «Només és cansament», responia la senyora Belmont amb un somriure esforçat. Louise li feia una sopa de verdures.

Un matí de juny, a l’entrar a la seva habitació, se la va trobar morta. Tenia cinquanta-dos anys. La mare i la filla no s’havien dit adeu.

Aleshores, a la vida de Louise tot havia lliscat cap avall d’una manera insensible, silenciosa. Estava sola, la seva joventut s’havia fos com un bolado, la senyora Belmont havia desaparegut, la casa on vivia només era l’ombra del que havia estat. Amb el pas dels anys, s’havia anat deteriorant tant que els llogaters que l’havien abandonat ja no havien tingut successors. Louise havia decidit vendre-la pel preu que li oferien i començar una nova vida en un altre lloc, però el notari que es va encarregar de l’herència li va entregar cent mil francs que procedien d’uns antics llogaters que, quan ella encara era petita, s’havien aficionat a ella i havien decidit pensar en el seu futur, als quals s’afegien vint-i-quatre mil francs més corresponents als interessos d’aquells diners durant els vint anys en què, sense mai dir-n’hi ni una paraula, la senyora Belmont s’havia esforçat a fer-los fructificar a través d’inversions afortunades. Allò no convertia Louise en una dona rica, però sí que li donava els mitjans per conservar la casa i renovar-la.

De manera que va fer venir un mestre d’obres i a poc a poc van anar negociant els pressupostos. Havien quedat un vespre, després de l’escola, per tancar la qüestió. Però a mitja tarda, els venedors de diaris de la Rue Damrémont van començar a cridar que s’havia declarat la guerra. Acabaven d’ordenar la mobilització general. El mestre d’obres ja no es va presentar. El projecte de renovació de la casa hauria d’esperar dies millors.

Quan va tornar de l’hospital, Louise es va quedar una bona estona al pati, mirant el petit edifici que temps enrere havia servit de magatzem al seu pare i que la senyora Belmont havia llogat per un preu irrisori; no n’hauria pogut demanar més, no disposava de cap comoditat. En tot allò que acabava de viure hi havia alguna cosa molt poderosa, extraordinària, que la feia tornar a l’època en què allà hi vivien els dos homes que li havien llegat aquella herència. L’espai s’havia mantingut sense ocupar. Com a màxim, cada dos o tres anys, Louise s’armava de valor i es dedicava a netejar-lo, airejar-lo i llençar el que no havia tirat la vegada anterior. En aquella estança tan gran del pis de dalt, de sostre baix però amb unes finestres enormes, ja només hi quedaven l’estufa de carbó, un biombo d’un estampat que representava un ramat de xais i unes pastoretes filant i una otomana ridícula, d’estil vagament directori, plena de garlandes i daurats, amb un reposabraços –era un moble per a esquerrans– que imitava el coll d’un cigne traient pit, i que Louise, ningú va entendre per què, va voler restaurar tot i que després la va abandonar allà, com si fossin unes golfes.

Mentre observava el cobert, el pati de terra batuda i la casa, va veure en aquell decorat, com si l’acabés de descobrir, una metàfora de la seva vida, i va notar que els ulls se li omplien de llàgrimes. La gola se li va tancar i li van fallar les cames. Va fer uns quants passos i es va asseure als graons de fusta corcada que portaven al pis de dalt i que causaven inquietud quan s’hi havia de pujar. La imatge terrorífica del cap del doctor Thirion es va superposar a la de l’antic soldat que, amb el seu company d’armes, havia trobat refugi allà temps enrere.

Aquell jove, Édouard Péricourt, portava màscares per amagar-se el rostre, perquè la part inferior se l’hi havia endut l’explosió d’un obús. Louise tenia deu anys. I quan tornava d’escola havia agafat el costum de pujar a veure’l per fabricar pasta de paper, enganxar perles, cintes, per pintar. Hi havia dotzenes de màscares penjades a les parets, una per a cada estat anímic. Louise ja parlava poc, en aquella època, i escoltava la respiració ronca i sibilant d’Édouard. Li agradaven les mans d’aquell noi, que posava damunt les seves espatlles primes. Tenia la mirada més bonica que es pugui arribar a imaginar, Louise no n’havia vist cap més d’igual. I com passa a vegades entre dos éssers completament diferents, entre aquell antic soldat mutilat de vint-i-cinc anys i aquella nena òrfena de pare havia nascut un amor tranquil i definitiu.

El suïcidi del doctor havia reobert una ferida que Louise donava per tancada. Un bon dia, Édouard l’havia abandonat.

Juntament amb el seu camarada, Albert Maillard, l’antic soldat s’havia llançat a la venda de falsos monuments als morts, un negoci que els havia fet guanyar una fortuna.

Havia estat un gran escàndol…

Havien hagut de fugir. Louise s’havia girat cap a Édouard i, amb l’índex, li havia resseguit distretament, tal com havia fet el primer dia, la ferida oberta del rostre, la carn inflamada i vermellosa com una mucosa a cel obert…

«Vindràs a dir-me adeu?», li havia preguntat ella.

I amb el cap, Édouard havia respost: «I tant que sí». Això volia dir que no.

L’endemà, Albert, el seu company, un antic comptable que Louise sempre havia vist tremolar com una fulla i eixugar-se les mans humides als pantalons, havia aconseguit fugir amb una minyona i una autèntica fortuna en bitllets de banc.

Édouard, per la seva banda, s’havia quedat i s’havia tirat sota les rodes d’un cotxe.

La venda de falsos monuments als morts, per a ell, sempre havia estat un simple intermedi.

Louise no va saber fins més tard fins a quin punt la vida d’aquell pobre home havia estat complicada.

De cop es va adonar que des d’aquell precís moment, la seva vida no havia avançat ni retrocedit ni un dit. Simplement havia envellit. Tenia trenta anys. Les llàgrimes es van intensificar.

A la bústia va trobar una carta de l’escola demanant el motiu de la seva absència. Va respondre, sense donar cap explicació, que tornaria a la feina al cap de pocs dies. Simplement escriure aquella nota la va deixar esgotada, es va ficar al llit i va dormir setze hores d’una tirada.

Després de llençar tot el que s’havia fet malbé del rebost, va sortir a comprar unes quantes coses. Per evitar La Petite Bohème, va esperar que l’autobús, al passar, n’amagués la vitrina per esquitllar-se.

Feia més d’una setmana que no llegia ni escoltava notícies. Veient els parisencs amunt i avall tan ocupats, quedava clar que al front no hi devia passar gran cosa. I la poca informació que donaven els diaris més aviat era tranquil·litzadora. Els alemanys tenien problemes. Estaven bloquejats a Noruega i els aliats els havien fet retrocedir cent vint quilòmetres a la regió de Levanger. Havien patit «un triple revers davant els torpediners francesos» al mar del Nord, no calia preocupar-se per res. El senyor Jules, darrere el seu taulell, es devia felicitar sorollosament per l’estratègia lluminosa del general Gamelin i ja devia pronosticar la pallissa que rebrien els alemanys si s’aventuraven a venir «a casa nostra».

A Louise li costava interessar-se per l’actualitat, però s’hi aferrava per barrar-li el pas a la imatge que li envaïa la ment així que deixava d’estar ocupada, la del cap del doctor Thirion mig arrencat.

La justícia havia renunciat a entendre per què l’havia triat a ella per fer una cosa així, quan hauria pogut anar a qualsevol bordell. No era gens estrany que aquella pregunta la despertés en plena nit. Louise intentava associar el rostre del client dels dissabtes amb aquell cognom, Thirion, però no se’n sortia. El jutge havia dit que vivia a Neuilly. Quines idees, desplaçar-se cada dissabte fins al districte XVIII per dinar. Que no hi havia restaurants, a Neuilly? El senyor Jules havia dit que el doctor era un client habitual «des de feia vint anys», cosa que, tal com ho veia ell, no era cap compliment. El senyor Jules admetia fàcilment que es pogués cuinar durant trenta anys al mateix restaurant, però que algú hi anés a menjar durant gairebé el mateix període de temps superava del tot la seva comprensió. No era tant la fidelitat d’aquell client, el que el sorprenia, sinó la falta de conversa. «Si tots fossin com ell, tant se valdria cuinar per als Trapistes…» En el fons, el doctor no li havia caigut mai bé.

Louise es va passar la nit en blanc, enroscada a la butaca del saló, buscant el son i intentant lligar, al llarg de les hores, el poc que sabia del doctor.

El menjar que tenia a casa s’acabava de seguida. L’endemà va tornar a sortir. Aquell començament de maig no estava gens malament, va pensar. Un primer sol tímid li va acariciar les galtes, i es va sentir una mica més lleugera. Per por que els veïns i els botiguers li fessin preguntes, es va allunyar del barri per comprar, i aquella caminada li va renovar les energies.

Però aquella calma no va durar gaire. Al tornar, l’esperava una carta. El jutge Le Poittevin la convocava el dijous 9 de maig a les deu per un «assumpte de la seva incumbència».

Esverada, va buscar el document que li havia donat la policia al sortir de l’hospital i que deixava clar, sense cap ambigüitat, que el cas quedava tancat i que no hi havia cap càrrec en contra seu. En aquell cas ja prou absurd, aquella convocatòria no tenia cap sentit. Louise es va deixar caure, vestida com anava, a la butaca del saló, amb la respiració tallada.

4

Un altre espasme el va fer doblegar per la meitat, però Gabriel ja no hi tenia res, a l’estómac. Ara la fumera era tan espessa que no distingia res a un metre. Moriria allà, entre aquelles quatre parets? Respirava amb una mena de ranera, i el fum que seguia entrant li cobria el rostre. Va aixecar el cap, la porta estava entreoberta.

Va entrar un corrent d’aire que va provocar un remolí…

A través de les llàgrimes, Gabriel va veure, arran de terra, una capa d’aire més transparent. Sense rumiar-s’ho dues vegades, es va arrossegar, va relliscar en un toll de vòmits, va seguir patinant i va arribar al passadís. Sentia passos apressats que el deixaven enrere, algun soldat xocava amb ell sense aturar-se.

Esgotat, Gabriel es va passar una bona estona vagant, sense trobar el camí. Per fi va reconèixer la infermeria, va picar a la porta i va entrar sense esperar resposta. Hi havia cinc llits ocupats. Amb l’enrenou, hi havia hagut caigudes.

–Vostè també fa una bona cara! –va dir el comandant metge, més espectral que mai.

–M’he quedat tancat en un magatzem al túnel…

La veu delatava la por que havia passat. El metge va arrufar les celles.

–M’hi han empès…

El comandant el va fer entrar, li va demanar que es despullés de la part de dalt i el va auscultar.

–Com, que l’han empès?

Gabriel no va respondre. El metge va comprendre que la confessió s’acabava allà.

–Asmàtic!

El diagnòstic va ser formulat d’una manera gairebé triomfal, la indirecta era transparent. Gabriel s’havia de limitar a confirmar-ho, el metge l’apuntaria a la llista de candidats al llicenciament i podria tornar a casa.

–No.

El comandant, escèptic, es va concentrar en l’estetoscopi.

–Tot va bé, comandant… Vull dir que tot va millor.

Gabriel havia agafat la camisa i se la posava. Estava esgotat, feia pudor de vòmit, no tenia color a la cara i els dits li tremolaven mentre es cordava.

El metge se’l va mirar un moment i a continuació va assentir, d’acord.

Per a Gabriel, la perspectiva de tornar a casa s’acabava d’esfumar. Què l’havia empès a fer una cosa així? Ell no era ni ideòleg ni militant, i encara menys un heroi. Quina poderosa raó havia tingut, doncs, per no aprofitar una ocasió que pocs soldats haurien deixat escapar? Gabriel llegia els diaris. Mai s’havia cregut les declaracions pacifistes de Hitler, els acords de Munic li havien semblat una bogeria, el vent que bufava d’Itàlia l’espantava. I no havia remugat al rebre l’ordre de mobilització general perquè creia que calia oposar-se a tot això. Aquella guerra tan estranya que no s’assemblava a cap altra havia desmotivat a més d’un, i era veritat que ell mateix s’havia preguntat moltes vegades si no seria més útil tornant a les seves classes de matemàtiques a l’institut de Dole. Però la vida l’havia dut fins allà, i allà s’havia quedat. La invasió de Noruega, la tensió als Balcans, les «advertències» dels nazis a Suècia… Les últimes notícies li feien pensar que la seva presència allà potser no seria en va. En el fons, Gabriel era un noi més aviat poruc, poc inclinat als actes valerosos, però que poques vegades reculava davant del perill i que trobava obscures satisfaccions en les situacions que més l’espantaven.

El comandant se’l va quedar en observació un parell de dies, durant els quals Gabriel va tenir temps per rumiar sobre el que li havia passat.

Per al metge, les circumstàncies en què el jove sergent primer s’havia trobat tancat en un magatzem seguien sent molt misterioses.

–N’hauria de fer un informe… –es va arriscar a dir.

Però Gabriel no en volia ni sentir a parlar.

–No interessa que passin aquestes coses, sergent. En un lloc com aquest, tan tancat, tots estem amuntegats. Se sap com es comença, però…

Al metge li devia semblar important, aquest informe, perquè el dia que Gabriel va abandonar la infermeria per tornar al seu lloc, li va allargar una convocatòria davant del comandant en cap del Mayenberg. Compareixença immediata. El metge, que n’era evidentment l’instigador, no semblava ni afligit ni incòmode, però Gabriel li va notar la rigidesa una mica ridícula dels homes que creuen haver complert amb el seu deure quan han fet el que els passava pel cap. Li hauria agradat enfadar-s’hi, però no hauria canviat res, i a sobre hauria hagut de dir tantes coses que n’hi passaven les ganes.

Assegut al passadís, Gabriel es va limitar a pensar en aquella situació mentre esperava que el comandant en cap es dignés a rebre’l.

Quan el van cridar, es va posar en posició de ferms i es va preparar per resistir-se a les preguntes. Però no va fer falta. El metge ja havia fet un informe, que es va traduir a la boca de l’oficial en cap en un «petits problemes de salut, ja ho entenc».

–Professor de matemàtiques a la vida civil, mira que bé.

Gabriel no va tenir temps ni d’assentir que ja l’havien nomenat suboficial de Compres.

–El subtinent Darasse estarà absent durant tres mesos, vostè el substituirà.

Gabriel, sorprès per la notícia, va notar com se li disparava el cor. Adeu a la vida subterrània del Mayenberg. Benvinguda la vida a fora, les anades i tornades a Thionville, a ple sol i a l’aire lliure!

–Ja sap de què va. Agafa tres homes, completa les comandes d’Intendència i gestiona les despeses en metàl·lic. Està directament sota la meva autoritat. Si té algun problema, vingui a parlar amb mi. Preguntes?

Gabriel l’hauria abraçat. Però en comptes d’això va allargar la mà, va agafar el nomenament i va saludar.

Intendència tenia la missió d’avituallar el Mayenberg en carn, cafè, pa, rom, llegums, etcètera, productes que arribaven per camions sencers o per tren. La resta, fruits d’estació, aviram, productes lactis, pertocaven a Compres, que ara estaven a càrrec de Gabriel, igual que les «despeses en metàl·lic», els diners que permetien acudir als comerciants que no tenien compte amb l’exèrcit. Compres també s’encarregava d’adquirir el que els homes no tenien la possibilitat de trobar a la ciutat, tot i que els serveis paral·lels oferts pel caporal primer Landrade havien fet disminuir considerablement aquella activitat durant els últims mesos.

Gabriel es notava la respiració alliberada. Va passar a donar-li les gràcies al comandant metge, que, amb la mirada en una altra banda, li va respondre amb un gest que podia voler dir qualsevol cosa. I després se’n va anar corrents a fer-se la motxilla. A partir d’ara, Gabriel dormiria a l’exterior, a prop dels magatzems d’Intendència. Durant el dia podria respirar l’aire del camp i a la nit podria sortir a mirar les estrelles.

–Ah, sí? Suboficial de Compres? –va exclamar Raoul Landrade admiratiu.

Gabriel es va limitar a recollir les coses i, sense saludar a ningú, va enfilar el passadís cap a la llibertat.

Titubejant pel pes de tot l’equip, va fer una parada a Transmissions per passar les consignes i firmar al registre. Al cap de tres mesos, quan tornés el titular del càrrec, hauria de tornar a treballar allà. Però ara no volia ni pensar-hi. Cada dia era un dia nou. I a continuació va sortir del Mayenberg.

La gran esplanada estava ocupada per vehicles i soldats que carregaven filferro espinós, petites unitats que circulaven al pas. Gabriel, respirant amb una avidesa de pres alliberat, es va dirigir cap a Intendència.

Cap a les cinc va prendre possessió del dormitori, una estança minúscula però individual, freda com una nevera però amb una finestra que donava, més enllà de l’esplanada, als boscos dels voltants.

Així que acabava de deixar l’equip a terra, de l’habitació del costat, destinada al seu futur equip, li van arribar sorolls de passos, algun crit. Va obrir la porta. El caporal primer Landrade, acompanyat de Chabrier i Ambresac, acabava de prendre possessió del dormitori.

–Ei! –va cridar Gabriel.

Els tres soldats es van girar cap a ell, com sorpresos.

Raoul Landrade es va avançar amb un somriure als llavis.

–Hem pensat que al teu nou destí necessitaries homes amb experiència…

Gabriel es va posar rígid.

–Això ni pensaments!

Raoul va semblar ferit per aquelles paraules.

–No em diguis que rebutges un cop de mà!

Gabriel se li va acostar. Serrava les dents amb força. Se li va notar tota la ràbia continguda quan va dir en un murmuri:

–Foteu el camp d’aquí. Tots tres. Ara mateix.

Raoul va passar de la sorpresa a la contrarietat. Va abaixar el cap, va remenar una bona estona a la butxaca i en va treure un mocador de ratlles blaves que va desplegar a poc a poc. Gabriel es va quedar amb la boca oberta. A la mà de Raoul, el segell amb les inicials PD, d’un or apagat, semblava un immens insecte amenaçador. Era el que havia desaparegut uns mesos abans i que tant havia fet riure a la tropa.

–Hem vist com te l’amagaves al sac, company.

I es va girar.

–Oi, nois, que ho hem vist tots?

Ambresac i Chabrier van assentir sorollosament, semblaven sincers.

En una fracció de segon, Gabriel va veure desfilar les conseqüències d’aquella amenaça, la denúncia per robatori, la impossibilitat de demostrar la seva innocència davant de tres testimonis directes. Més que la pèrdua del paradís provisional al qual acabava d’accedir, cosa que ja hauria representat un cop terrible, el que el va paralitzar va ser el fet de ser acusat tan injustament.

Raoul va tornar a embolicar tranquil·lament el segell amb el mocador i se’l va ficar a la butxaca.

5

L’advocat Désiré Migault va sortir de l’Hôtel deu Commerce a dos quarts de vuit en punt, va comprar els diaris del matí i es va aturar, com tenia per costum fer, a la parada de l’autobús. Un cop a la plataforma, va descobrir sense sorpresa que el «procés de Valentine Boissier» sortia a la portada de tots els diaris. La que la premsa anomenava des de feia un any «la pastissera de Poisat», perquè el seu pare hi havia tingut un forn, estava acusada de l’assassinat del seu antic amant i de l’amant d’aquest. L’autobús va deixar Désiré a tres-cents metres del palau de justícia de Rouen, que va recórrer amb el seu pas lent, mesurat, que desentonava en un home de la seva edat (menys de trenta anys, això segur) i amb el seu físic, més aviat prim, esvelt, com si fes atletisme.

L’advocat Désiré Migault va pujar les escales mentre la multitud interessada per aquell procés començava a arribar, igual que els periodistes locals. Segurament pensava en la terrible acusació que podia enviar la seva clienta a la guillotina i que se sustentava en dos elements de molt de pes: la premeditació i l’intent d’amagar els cadàvers. Dir que la situació de la jove Valentine era delicada era quedar-se curt. «Irrevocable!», comentava un periodista que aportava com a prova el fet que el procés no s’hagués suspès malgrat l’accident que havia patit el defensor, un advocat nomenat d’ofici, que uns dies abans havia estat atropellat per un camió refrigerat. «Si no s’ajorna el judici, és que la sentència ja està decidida…»

Després de saludar els seus col·legues amb deferència, mentre es canviava i es posava la toga negra de trenta-tres botons amb solapa i capeta, Migault es va adonar de les mirades interrogatives o escèptiques dels advocats del col·legi de Rouen, que havien vist desembarcar de París aquell jove brillant feia tan sols un mes. Arribat a Normandia per raons familiars (la seva anciana mare, que encara vivia, estava molt malament de salut, havia donat a entendre), no havia dubtat ni un moment a acceptar sense previ avís aquell «cas tan lleig» que ningú volia. El gest havia causat molta impressió.

Des del mateix moment que va entrar a la sala d’audiències, l’encant de l’acusada va sorprendre totes les mirades. Era una dona jove d’aspecte fràgil, amb un rostre bonic i solemne, amb uns pòmuls molt ben dibuixats i uns ulls verds. Tot i que portava un vestit jaqueta molt estricte, no es podia ignorar que estava molt ben feta, de cap a peus.

Ningú sabia si aquell físic atractiu tindria una influència positiva o no en els membres del jurat. No era gens estrany que les dones boniques fossin condemnades amb més severitat que les altres.

L’advocat Migault li va donar la mà afectuosament, li va dir unes paraules en veu baixa i es va asseure tranquil·lament davant seu per assistir al desenvolupament d’un procés que no s’acabava mai.

El fiscal Franquetot, tenint en compte el pes de les proves que hi havia contra l’acusada i la inexperiència del seu defensor, el dia anterior s’havia limitat a resumir els fets i, en un arravatament clàssic, a apel·lar a «la severitat que la societat es deu a ella mateixa…», etcètera. Era un home un pèl mandrós. Se’l veia molt tranquil. El públic de Rouen havia conegut moments millors, i la gent es preguntava si s’havia desplaçat fins allà per assistir a una condemna que no deuria res ni a la severitat ni a l’habilitat del ministeri públic.

El fiscal havia dedicat la primera jornada a despatxar els testimonis amb tan sols dues preguntes, mentre l’advocat defensor, amb el cap abaixat, repassava febrilment l’expedient, mirant de no cridar l’atenció, cosa que tothom podia entendre, l’evidència de la situació el devia sobrepassar. Els membres del jurat l’observaven amb la commiseració dolorosa que dedicaven als lladres de pomes i als marits cornuts.

A mig matí, al tribunal de Rouen, tothom s’avorria de valent.

Una jornada lànguida, doncs, el dia anterior i aquell matí del segon dia en què es tancaria el procés. La defensa intervindria cap a dos quarts de dotze. Segons el parer general, no duraria gaire. Si l’advocat defensor anava tan perdut com semblava, el seu al·legat seria una simple formalitat, a finals del matí es reuniria el jurat, per un pur formalisme i al migdia tothom seria a casa per dinar.

Cap a dos quarts de deu, el fiscal ja havia interrogat l’últim testimoni. L’advocat Migault va emergir de cop i volta de l’expedient que tenia al davant, es va mirar l’home que hi havia a l’estrada amb uns ulls d’al·lucinat i va preguntar amb una veu que fins aleshores ningú havia sentit bé:

–Digui’m, senyor Fierbois, va veure o es va creuar amb la meva clienta el 17 de març al matí?

La resposta va sortir disparada:

–Afirmatiu! –Era un antic militar que havia acabat sent conserge.– Fins i tot vaig pensar: si que va d’hora, aquesta noieta, quin valor…

Hi va haver un gran enrenou a la sala i el president va agafar el martell, però Migault ja s’havia aixecat.

–I per què no ho va dir a la policia?

–Doncs perquè ningú m’ho va preguntar…

L’enrenou es va convertir en terrabastall. Però el que de moment només era estupor entre el públic es va convertir immediatament en una tortura per al fiscal. Efectivament, l’advocat Migault va tornar a cridar un a un a tots els testimonis.

De seguida es va veure que la investigació havia estat un desastre.

Mostrant un coneixement impressionant del cas, el jove advocat va girar alguns testimonis i en va confondre d’altres, el tribunal va ressuscitar, els membres del jurat s’ho passaven la mar de bé, fins i tot el president, que estava a poques setmanes de la jubilació, va retrobar una certa joventut.

Mentre el jove defensor persegueix les febleses dels investigadors, les mentides i les veritats aproximades dels testimonis i la precipitació de la instrucció, mentre exhuma una jurisprudència oblidada i analitza articles del codi penal, miren d’entendre qui és aquest jove advocat tan brillant que està a punt de fer canviar d’opinió el jurat.

Désiré Migault no sempre havia estat l’advocat Migault.

L’any anterior al procés, havia estat durant tres mesos «el senyor Mignon», mestre de la classe única de Rivaret-en-Puisaye, on havia aplicat uns mètodes pedagògics extraordinàriament innovadors. Havien tret els pupitres i l’escola s’havia convertit en odeó, i havien consagrat tot el primer trimestre a la redacció d’una «constitució per a una societat ideal». El senyor Mignon havia desaparegut sobtadament la vigília de l’arribada de l’inspector de l’Acadèmia, però havia deixat un record inesborrable al cor dels alumnes (i al pensament dels pares per raons diametralment oposades).

Uns mesos després, el tornem a trobar com a Désiré Mignard, pilot de l’aeroclub d’Évreux. No havia pujat mai a un avió, però havia presentat un carnet de vol i tot de certificats a prova de bomba. El seu entusiasme comunicatiu havia permès organitzar, per a un grapat de clients rics de Normandia i la regió parisenca, una magnífica expedició a bord d’un Douglas DC-3 des de París fins a Calcuta, passant per Istanbul, Teheran i Karatxi sota el seu savi pilotatge (que seria el seu baptisme de l’aire, cosa que evidentment ningú s’hauria imaginat). Els vint-i-un passatgers van recordar durant molt de temps el moment en què Désiré, vestit amb molta elegància, va fer rugir els motors sota la mirada inquieta del mecànic, que trobava la seva manera de fer poc ortodoxa. A continuació, com si de cop l’hagués assaltat una preocupació, va explicar que calia una última comprovació, va baixar de l’avió, es va allunyar cap als hangars i va desaparèixer per sempre més amb la caixa de l’aeroclub.

El moment àlgid de la seva (de moment) curta carrera havia estat fer-se passar durant més de dos mesos pel doctor Désiré Michard, cirurgià de l’hospital Saint-Louis, a Yvernon-sur-Saône. Havia anat de poc que procedís a un ambiciós cerclatge de l’artèria pulmonar d’un pacient que presentava una lleugera comunicació del septe interventricular que mai li havia donat cap molèstia. A l’últim moment, Désiré va aturar el gest de l’anestesista i va sortir del quiròfan i a continuació de l’hospital amb la caixa d’intendència. El pacient se’n va sortir amb un espant i les autoritats amb un simple ridícul. El cas es va tapar de seguida.

Ningú havia arribat a saber mai qui era de debò Désiré Migault. L’única certesa és que va néixer a Saint-Nom-la-Bretèche, on va passar la infància. Trobem el seu rastre a l’escola i després a l’institut. I després d’això, desapareix.

Les opinions dels que l’havien conegut eren tan variades com la seva vida.

Els membres de l’aeroclub que havien conegut el pilot Désiré Mignard el retrataven com un aviador temerari i emprenedor («Un autèntic dirigent!», havia dit algú), els pacients del doctor Désiré Michard recordaven un cirurgià atent, seriós, concentrat («Poc parlador. Per treure-li una paraula de la boca…»), els pares dels alumnes del professor Désiré Mignon, per la seva banda, parlaven d’un xicot discret, tímid («Semblava una noieta… Una mica acomplexat, diria.»).

Al moment en què tornem al procés, el fiscal, panteixant, ha acabat un al·legat confús, basat, a falta de proves indiscutibles, en principis que no han convençut a ningú.

Désiré Migault pren la paraula:

–Els agraeixo, membres del jurat, que tinguin en compte en primer lloc que no es tracta d’un procés ordinari. Perquè, qui acostuma a passar per davant seu? A qui han jutjat al llarg dels últims mesos? Un borratxo que li havia partit el crani al seu fill amb una paella de ferro, una proxeneta que havia assassinat un client que no volia pagar amb disset punyalades, un antic gendarme convertit en perista que havia lligat un dels seus proveïdors a les vies del tren París-Le Havre, on va quedar partit en tres trossos. No els costarà admetre, senyors del jurat, que la meva clienta, bona catòlica, filla d’un forner respectat, que va ser una alumna brillant però modesta de l’institut Sainte-Sophie, no té res a veure amb la riuada d’assassins i homicides que s’asseuen habitualment als bancs d’aquest tribunal.

El jove advocat, que primer havia semblat discret, gairebé desorientat, i a continuació centrat i ferm durant els interrogatoris, ara parlava amb una veu clara, ben timbrada. Era d’una elegància perfecta, s’expressava amb gestos precisos, evocadors, incisius, i es desplaçava amb mesura i elegància. Cada cop agradava més als assistents.

–La feina del fiscal, senyors del jurat, no era ni difícil ni complexa, fins al punt que aquest cas ja estava, si m’ho permeten, jutjat per endavant.

Va tornar al seu banc i va agafar els diaris del matí, que va ensenyar als membres del jurat.

–Normandie-Express: «Valentine Boissier es juga la vida al tribunal de Rouen». Le Quotidien du Bocage: «La pastissera, més a prop de la guillotina». Rouen-Matin: «A Valentine Boissier li pot caure la cadena perpètua?».

Es va aturar, va somriure una bona estona i va afegir:

–Poques vegades la vox populi i el ministeri públic hauran dictat la seva decisió amb més claredat a un jurat. Ni hauran forçat un error judicial tan flagrant i, diguem-ho d’un cop, tan escandalós!

L’afirmació va anar seguida d’un silenci espès.

Aleshores va començar a repassar tots els càrrecs que pesaven sobre l’acusada, que va anar col·locant sota la llum crítica del que anomenava, curiosament, «la raó raonada», expressió tan rebuscada que immediatament va disparar el respecte del jurat.

–Senyors del jurat –va concloure–, aquest procés es podria aturar ara mateix. Tenim aquí –i va brandar un feix impressionant de documents– tots els motius per exigir l’anul·lació de la instrucció, els vicis de forma són innumerables. En certa manera, després que la premsa tanqués el cas ara l’ha tancat el tribunal. Però preferim arribar fins al final. Ja que la meva clienta no accepta sortir lliure d’aquesta sala gràcies a artificis de procediment.

L’estupor va ser total.

La clienta de Désiré va estar a punt de desmaiar-se.

–Ella vol que es tinguin en compte els fets. Exigeix que el seu judici es recolzi en la veritat. Els suplica que al moment de pronunciar el seu veredicte se la mirin directament als ulls. Els conjura a entendre que el seu gest va estar marcat pel segell de l’espontaneïtat i del reflex defensiu. Perquè efectivament, senyors del jurat, ens trobem al davant d’un crim comès en legítima defensa!

Un murmuri va recórrer la sala d’audiències. El president va fer una ganyota de circumspecció.

–Doncs sí, legítima defensa! –va repetir Désiré Migault–. Ja que la víctima és en realitat l’autèntic botxí i la pretesa assassina és la víctima.

Aleshores va dedicar una bona estona a recordar les vexacions, violències, brutalitats i humiliacions que la seva clienta havia hagut de patir per part del que després havia matat d’un tret de revòlver. La terrorífica imatge d’aquells maltractaments va horroritzar el jurat i el públic assistent. Els homes abaixaven la mirada. Les dones es mossegaven el puny.

Per què l’acusada no havia parlat mai d’aquelles circumstàncies ni a la policia ni al jutge d’instrucció i apareixien ara?

–Per decència, senyors del jurat! Pura abnegació! Valentine Boissier prefereix morir abans que embrutar la reputació d’aquell que tant va estimar!

Désiré va demostrar a continuació que si Valentine havia enterrat les seves dues víctimes, no havia estat de cap manera per fer-les desaparèixer, sinó per assegurar-se que tenien «una sepultura decent que la religió els hauria negat en vista de la seva moral dissoluta».

El moment culminant de l’al·legat va ser, evidentment, quan Désiré, recordant les abominables cicatrius que el seu torturador li havia deixat, es va girar cap a la seva clienta i li va ordenar que es despullés fins a la cintura per ensenyar-les. Un xiscle d’espant va recórrer la sala, el president va cridar a l’acusada que no es mogués i l’envermelliment absolut de Valentine, estupefacta (de fet, tenia aquell pit tan extraordinari i tan immaculat com a l’adolescència), va passar per un efecte del seu pudor. L’enrenou no s’apagava. Désiré Migault, ferm com l’estàtua del Commendatore, va fer un gest en direcció al president: d’acord, no hi insisteixo.

Aleshores va esbossar el retrat del «botxí de Valentine», una barreja molt ben equilibrada entre ogre, personalitat satànica i turmentador depravat, i va acabar el seu al·legat amb un ampli moviment oratori destinat al jurat:

–Vostès són aquí per dir el que cal, per discernir el que és veritat del que és fals, per resistir-se a la veu del populatxo que condemna cegament. Són aquí per reconèixer el valor, per aprovar la generositat, per afirmar la innocència. Estic convençut que les seves paraules compassives els faran grans i amb vostès, és més, gràcies a vostès, faran gran la justícia del nostre país que avui encarnen aquí.

Durant la deliberació, mentre Désiré estava envoltat de periodistes i fins i tot de col·legues que s’havien acostat a felicitar-lo a contracor, el degà del col·legi d’advocats es va obrir pas i, posant-li un braç al voltant de les espatlles, se’l va endur a un racó.

–Perdoni, però no hem trobat ni rastre de la seva habilitació al col·legi de París.

Désiré es va mostrar contrariat.

–Em resulta molt sorprenent!

–A mi també. Si em pogués venir a veure, aviat, així que hagin acabat les deliberacions, m’agradaria…

Però va ser interromput per la campana que anunciava la represa de la sessió. Désiré Migault només va tenir temps d’esquitllar-se cap als lavabos.

Resulta difícil determinar si l’al·legat havia convençut o si, com que a províncies la gent s’avorreix, senzillament havia distret i havia ofert als membres del jurat l’ocasió de mostrar-se virtuosos, però el fet és que Valentine Boissier, a qui van reconèixer circumstàncies atenuants, va ser condemnada a tres anys de presó, dos d’ells en llibertat provisional, i, gràcies al joc del compliment de pena i de la durada de la detenció, va sortir en llibertat del tribunal.

Pel que fa al seu defensor, ningú el va tornar a veure. Posar en dubte el judici suposava reconèixer que tota la cadena judicial havia deixat que un fals advocat actués amb tota impunitat. No se’n va parlar més.

6

Louise s’havia llegit i rellegit la citació del jutge Le Poittevin i havia sospesat, analitzat i rumiat del dret i del revés aquell «assumpte de la seva incumbència». Sense cap resultat. A la nit, la inquietud se li arrossegava fins als peus i se li enfilava a la gola. Si es tractava de l’atemptat a la moral en què el jutge tant havia insistit, per què la convocava ell? No li hauria de correspondre a un tribunal? Ja s’imaginava davant d’una filera de magistrats refregant-se nerviosament les ulleres, les trencava i l’enviaven a la guillotina, i allà el botxí tenia el rostre del jutge Le Poittevin i cridava amb una veu estrident «Ah, vol ensenyar la seva… el seu…», ella estava despullada i el jutge li observava l’entrecuix amb una mirada fixa inquietant. Es va despertar xopa de suor.

El dijous, a les set ja estava a punt, amb l’abric a les espatlles. Massa d’hora. El jutge l’havia convocat a les deu. Es va fer un altre cafè. Les mans li tremolaven una mica. Va arribar l’hora. Vaja, gairebé l’hora, tant se val, arribaria una mica aviat, va esbandir la tassa. I en aquell moment va sonar el timbre.

Louise es va acostar amb prudència a la finestra i va descobrir l’amo de La Petite Bohème que picava amb el peu a la vorera mentre observava la façana. La noia no tenia cap ganes d’obrir-li, de parlar amb ell. El senyor Jules no hi pintava res, en aquella història tan desafortunada. Louise actuava com els edils de l’antiguitat, que mataven els portadors de males notícies, però què voleu fer-hi, no podia evitar associar el restaurant amb aquella aventura tan truculenta, com si necessités trobar culpables, com si el senyor Jules hagués fracassat en la missió de protegir-la. Era curiós. Per venir a trucar a la seva porta, el senyor Jules només havia de creuar el carrer, però s’havia vestit com si hagués d’assistir a una cerimònia, amb un vestit ajustat i les sabates de xarol, només li faltava un ram de flors a la mà. Semblava un home que anés a fer una proposta de matrimoni, però tenia el posat resignat d’un enamorat destinat a rebre carabassa.

Uns dies abans, l’autobús que servia de parapet a Louise havia trigat, i la noia havia hagut de sortir al descobert. Al passar a marxes forçades per davant del restaurant, havia vist el senyor Jules portant plats. Era un espectacle patètic del qual ja havia sentit a parlar les poques vegades en què ella no havia pogut anar-lo a ajudar. En el cas del servei passava com amb les converses, el senyor Jules no escoltava. Confonia les taules i les comandes, travessava tot el menjador per una cullereta, es descuidava el pa, els plats arribaven freds, els clients havien d’esperar la nota molta estona i es posaven nerviosos… Aleshores el senyor Jules s’enrabiava, doncs aneu a un altre lloc, els clients deixaven el tovalló a la taula, d’acord, és el que farem, els clients habituals sospiraven. Les escasses absències de Louise sempre havien tingut repercussió en la reputació del restaurant i en la recaptació. Tot i així, el senyor Jules mai havia volgut substituir-la, s’estimava més fer malabarismes entre la cuina i el menjador i perdre clients abans que contractar algú altre, això mai!

Louise va fer una ullada al rellotge de paret. Es feia tard. Al final va haver d’obrir.

El senyor Jules, amb les mans a l’esquena, la va observar mentre s’acostava al portal.

–Hauries pogut passar… Estàvem preocupats per tu!

Aquest «estàvem» que per ell designava la clientela del restaurant, el veïnat i, per extensió, el planeta sencer, s’assemblava molt a un plural majestàtic fora de lloc. El senyor Jules se’n va adonar.

–Vull dir…

Però no va acabar la frase. Observava la noia.

Louise hauria pogut obrir la reixa del jardí, però no ho va fer. Es miraven l’un a l’altre a través dels barrots prims del portal, com si el senyor Jules s’hagués presentat a una taquilla amb el nom de Louise Belmont. La noia ignorava què havien dit els clients de la seva absència, de la seva tornada. Li era igual.

–Estàs bé, almenys? –va preguntar el senyor Jules.

–Sí…

–Que sorties?

–No. Bé, sí.

L’home va assentir amb un posat comprensiu i de cop es va agafar als barrots amb les dues mans, com un pres.

–No penses tornar?

Louise va veure aquella cara tan grossa que s’acostava. La gorra va fregar contra la reixa i li va relliscar enrere. Li va quedar un posat una mica ridícul. Però l’home no se’n va adonar, perquè aquella pregunta l’ofegava, li ocupava tot el lloc.

Louise es va arronsar d’espatlles.

–No, no ho crec.

Va notar que per dintre se li trencava alguna cosa. Més que el suïcidi del doctor Thirion, la declaració davant d’un jutge d’instrucció i l’atemptat a la mora, més fins i tot que la declaració de guerra, aquella decisió la projectava cap a una nova vida. I això la va espantar.

Al senyor Jules també. Atabalat, va fer un pas enrere, amb els ulls plens de llàgrimes. Va intentar somriure, ho va deixar córrer.

–Sí, ja ho entenc.

Louise va ser conscient que l’abandonava, i li va fer pena, no perquè li sabés greu anar-se’n així, sinó perquè se l’estimava, el senyor Jules formava part d’una vida que s’havia acabat.

L’home, amb el seu vestit de nuvi i la gorra de través, saltironava d’un peu a l’altre.

–Bé, doncs, jo me’n vaig.

Louise no sabia què dir. El va observar mentre s’allunyava, remenant aquell cul enorme, amb aquell vestit que li quedava petit i els pantalons que li arribaven als turmells. La costura de la jaqueta semblava a punt de passar a millor vida.

En comptes de sortir, Louise va tornar a pujar els graons, va agafar un mocador i va mirar per la finestra, just al moment en què el senyor Jules tancava darrere seu la porta de La Petite Bohème. No va ser fins aleshores que va pensar que l’home no li havia preguntat res. Què en sabia, del que havia passat? Segur que havia notat l’absència del doctor (la primera des de feia desenes d’anys), però com hauria pogut relacionar-la amb l’absència d’ella? La notícia havia sortit al Paris-Soir? I permetia establir el lligam amb Louise?

Va tornar a sortir de seguida i, aquest cop sense amagar-se, va passar per davant del restaurant per arribar a la parada de l’autobús. Trasbalsada per aquella curta conversa amb el senyor Jules, li costava pensar en l’interrogatori que l’esperava. Va treure de la bossa la convocatòria per «un assumpte de la seva incumbència».

–Efectivament, l’assumpte la concerneix en gran mesura! –va dir el jutge Le Poittevin.

No portava ulleres. Les devia haver dut a reparar. I al seu lloc potinejava una ploma estilogràfica allargada força voluminosa per les mans tan petites que tenia i observava Louise amb els ulls mig tancats.

–Vostè…

Es notava que estava decepcionat. De la mateixa manera que allà a l’hospital, asseguda en aquell llit, esgotada, desorientada, la noia li havia semblat prou seductora –aquell estil Cosette de bulevard li agradava molt–, ara allà, al seu despatx, la trobava banal, insignificant, mesquina. Semblava ben bé una dona casada. El jutge va deixar la ploma i es va submergir en l’expedient que tenia al davant.

–Pel que fa a l’atemptat a l’autoritat… –va començar Louise amb una veu ferma que la va sorprendre a ella mateixa.

–Ah, vol dir allò…

Pel to cansat, indiferent del jutge, Louise va veure que aquella acusació tampoc tiraria endavant.

–En aquest cas, vostè té el dret de tornar-me a interrogar?

Si hagués fet servir qualsevol altra paraula, el jutge hauria respost i prou. Però aquella noia li parlava de dret, és a dir de justícia, allò era el seu departament. L’home va explotar. El jove secretari que prenia notes ja hi devia estar acostumat. Es va limitar a encreuar-se de braços i mirar per la finestra.

–Com que si hi tinc el dret? –va cridar Le Poittevin–. Es troba davant de la Justícia, senyoreta. –Es notava que l’home posava majúscules a totes les paraules.– I vostè li ha de respondre, a la Justícia!

Louise va mantenir la calma.

–No entenc què hi faig, aquí…

–Resulta que vostè no és l’única persona d’aquest món!

Louise no entenia a què es referia el jutge.

–Doncs sí… –va afegir l’home.

El que semblava una mala notícia per a Louise n’era una de bona per a ell.

Va fer un senyal al secretari, que va abandonar el despatx amb un sospir i hi va tornar a entrar uns segons després precedit per una dona d’uns seixanta anys, elegant amb el seu conjunt negre, de rostre i mirada tristos. No hi havia alternativa, la dona es va asseure al costat de Louise, que li va notar el perfum, car i discret, un d’aquells que ella mai s’havia permès.

–Senyora Thirion, em sap greu haver-li d’imposar…

I va assenyalar Louise, que es va posar vermella com un tomàquet.

La senyora Thirion mirava dret davant seu.

–És veritat que el cas està tancat pel que fa referència… al decés del seu marit.

I aquí va marcar un silenci prou llarg per subratllar al mateix temps les conseqüències d’aquella constatació i el misteri d’aquella nova convocatòria. Louise de seguida es va posar nerviosa. Quin perill podia córrer ara, si el cas estava tancat?

–Però hi ha una altra cosa! –va reblar el jutge, com si li seguís els pensaments–. Els càrrecs de prostitució i atemptat a la moral s’han desestimat, però queda…

Aquella manera de gestionar el suspens que tan poc encaixava amb els usos d’una justícia serena tenia un punt de grotesc, d’obscè, però també de terriblement amenaçador. Feia pudor de justícia arbitrària.

–L’extorsió econòmica! Ja que si «la senyoreta» no va «vendre» els seus encants, aleshores a què anava destinada aquella quantitat de diners? Segurament es tractava d’un xantatge!

Louise es va quedar amb la boca oberta. Quina mena de xantatge li hauria pogut fer ella al doctor Thirion? Era absurd.

–Gràcies a la seva denúncia, senyora, podrem investigar-ho i demostrar que hi va haver abusos, espoliació!

L’home es va girar cap a Louise.

–I a vostè li cauran tres anys de presó i cent mil francs de multa!

Va clavar un cop a la taula amb l’estilogràfica per indicar el final de la seva dissertació.

Louise estava desfeta. Amb prou feines s’havia escapat d’una acusació que ja n’hi havia una altra que l’amenaçava… Tres anys de presó! Estava a punt de posar-se a plorar quan va sentir, més que veure’l, un moviment de la senyora Thirion.

La dona feia que no amb el cap.

–Li suplico que s’ho rumiï. Vostè ha patit un greu perjudici. La pèrdua d’un espòs que tenia una reputació excel·lent i que no era un home que «anés amb dones». Doncs si li va donar diners a la «senyoreta», bé devia tenir algun motiu, que diables!

Louise va notar com la senyora Thirion es posava tensa. Va veure com obria la bossa, agafava un mocador i s’eixugava els ulls. Era evident que no era el primer cop que el jutge Le Poittevin exhortava la dona del doctor a presentar una denúncia. I encara que els seus esforços fins aleshores haguessin estat en va, encara no havia renunciat a convèncer-la.

–Aquella quantitat extravagant va sortir dels diners del matrimoni! Podem descobrir-ne la raó i castigar-ne la culpable!

I va deixar anar una rialla nerviosa, teatral. Louise tenia ganes de dir alguna cosa, però la presència d’aquella viuda que es mocava discretament la deixava glaçada.

–Res demostra que la senyoreta no li hagués tret encara més diners al seu marit! Segur que no era el primer cop! Quants diners li devia extorsionar aquesta dona al seu difunt marit? A vostè mateixa!

El rostre del jutge es va il·luminar davant la força de l’argument.

–Aquests diners ara serien seus, senyora! És l’herència de la seva filla Henriette! Sense denúncia, no hi ha investigació, i sense investigació no hi ha veritat! Si presenta una denúncia, ho podrem aclarir tot.

Louise es disposava a intervenir-hi, no volia que es pensessin que ella s’havia quedat tots aquells diners… Ni tan sols els havia agafat, el sobre s’havia quedat a la calaixera… Tants arguments l’asfixiaven. El jutge la va interrompre.

La senyora Thirion feia que no amb el cap.

–I ara! –va cridar el magistrat–. Secretari!

I va moure aquella maneta tan petita amb impaciència. Res anava prou de pressa, allà, i encara menys el secretari, que va deixar anar un profund sospir, va agafar alguna cosa que no es veia d’una estanteria, es va girar i es va acostar a la taula del jutge.

–I això què, senyora Thirion? No em digui que no és res!

L’home assenyalava el ganivet de cuina que Louise s’havia endut de casa i que li devien haver trobat amb la roba. Vist així, amb una etiqueta amb el cognom Belmont seguit d’un número d’ordre, aquell estri de cuina tan vulgar prenia un aspecte perillós. No costava gens imaginar-se’l a les mans d’un assassí.

–Una «noia» que es passeja amb això a la butxaca, pot tenir intencions innocents? Vostè què creu?

Però no quedava clar a qui li dirigia la pregunta el jutge. El sobreseïment a què l’havien obligat les circumstàncies el feia tornar boig de ràbia. Ell el que volia era castigar! Ah, com l’exasperava aquella noieta!

–Presenti denúncia, senyora Thirion!

El jutge havia agafat el ganivet i feia la sensació que volgués apunyalar algú, aquella jove perversa que havia hagut de deixar anar per falta de denúncia o aquella esposa que li negava els mitjans per castigar-la.

Però decididament era que no. La senyora Thirion girava el cap a banda i banda, no volia, segurament per ganes d’acabar amb tot allò d’una vegada per totes. La dona va abandonar el despatx tan de sobte, amb tanta rapidesa, que va agafar el secretari per sorpresa. I el jutge també. Estava consternat.

El cas, per a Louise, quedava tancat per segon cop.

Ella també es va aixecar i es va dirigir a la porta, amb la por que una veu li ordenés que es tornés a asseure, però no va passar. Va sortir del Palau de Justícia alleujada. Aquesta vegada s’havia acabat, però la presència d’aquella viuda l’havia trasbalsat, notava un pes al mig del pit.

Just quan passava per sota de les arcades, la va sorprendre veure la senyora Thirion, al costat d’una columna, parlant amb una dona no tan elegant com ella, la seva filla segurament, ja que tenien una lleugera semblança. Quan va passar pel seu costat, totes dues la van seguir amb la mirada. Louise va haver de fer un esforç per no arrencar a córrer. Va creuar l’esplanada mirant a terra. Se sentia avergonyida.

Es va passar un parell de dies anant amunt i avall per dins de casa, i al final va enviar una nota al director de l’escola dient que dilluns tornaria a la feina.

A continuació se’n va anar al cementiri, com acostumava a fer quan se sentia desvagada.

Va anar fins a la tomba familiar, va omplir el gerro d’aigua i hi va col·locar el ram que havia portat. Les fotos esmaltades del seu pare i la seva mare estaven fixades al marbre, l’una al costat de l’altra. No semblava que formessin part de la mateixa generació, del mateix món. Segurament això es devia al fet que el seu pare havia mort el 1916 i la seva mare l’havia sobreviscut vint-i-tres anys.

Louise no tenia cap record del seu pare. No era res més que una fotografia antiquada. En canvi, tot la unia a la seva mare. Havia estat tan amorosa com havia pogut, però la depressió l’havia destrossat i l’havia convertit en un fantasma.

Louise s’havia passat una part de la infància preocupant-se per una mare amb poca vida, però que sentia molt a prop. Perquè totes dues s’assemblaven. Louise no havia sabut mai si això era bo o dolent. A la imatge fixa que ara tenia davant dels ulls, hi apareixia el seu mateix rostre, la mateixa boca i sobretot els mateixos ulls d’una rara claredat.

Per primer cop des de la desaparició de Jeanne, Louise va tenir ganes de parlar amb ella, i es va lamentar de no haver-ho sabut fer quan encara hi estava a temps.

Ara el dol ja estava fet, i era justament això el que la feia posar trista: lamentar-se de no poder parlar mai més amb una dona que havia estimat, però que en el fons no plorava.

7

Amb l’annexió del de Gabriel, Raoul Landrade disposava per fi d’un territori a la mesura de les seves ambicions. Quan, el primer dia, es va asseure al volant del camió que feia d’enllaç entre les botigues de Thionville i els magatzems d’Intendència, tota la seva persona exhalava la seguretat d’un home que accedia a una responsabilitat que considerava merescuda.

Al darrere, Ambresac i Chabrier, els gossos guardians, observaven la carretera amb indiferència.

–Com has dit que es deia, el botiguer? –va preguntar Raoul.

La pregunta va fer disparar immediatament una alarma al cervell de Gabriel.

–Jean-Michel Floutard.

Raoul va assentir, escèptic. La guerra d’influències acabava de començar. I ja es podia donar per perduda per endavant. Quan Gabriel sortia de les botigues i supervisava la càrrega del camió, veia com Raoul parlava en un racó amb els comerciants. I després desapareixia una hora, a vegades més, com si només fos un visitant que es preocupava dels seus propis negocis.

A primera hora de la tarda el van haver d’esperar una hora al costat del camió.

–Deu ser al bordell –va dir Chabrier, amb un posat filosòfic.

–O deu estar fent de triler en algun carreró –va afegir Ambresac–. Per guanyar-se uns quants cigarrets. No crec que trigui.

I per fi va aparèixer, empenyent un carretó carregat de sacs de jute i de caixes tapades. Gabriel el va cridar a l’ordre amb tota l’autoritat de què era capaç.

–Vinga, va, anem! –li va respondre Raoul sense parar de riure.

Van tornar a la carretera. Ja eren les cinc. Era el primer dia, i el camió mai havia tornat tan tard al Mayenberg.

L’endemà, a l’entrada de Thionville, Raoul va agafar directament el camí cap al nou subministrador. Gabriel no va dir res. Aquella acceptació silenciosa, autèntica declaració d’impotència, va reforçar immediatament els ardors mercantils de Raoul. Menys d’una setmana més tard, ja havia tirat les seves xarxes en totes direccions.

Normalment el camió sortia pràcticament buit per tornar ple. A partir de la segona setmana, abandonava el fort carregat a mitges de caixes de cartó, embalatges i sacs. Gabriel va pujar a la zona de càrrega i va aixecar una lona. Raoul el va aturar immediatament.

–Són coses personals.

A la veu li vibrava una amenaça continguda que va voler dissimular amb una mena de somriure. Aleshores els seus llavis prims van dibuixar una mena de ganyota a mig camí entre el desafiament i la provocació.

–Mira, fem favors als companys –va dir, mentre tapava amb compte les caixes.

A continuació es va redreçar i es va enfrontar amb Gabriel.

–Si t’ho estimes més, els podem dir que se’n vagin a fer punyetes i que no pensem aixecar ni un dit per ells, com tu vulguis.

Tots quatre ja tenien la reputació de ser una colla de privilegiats que podien anar a passejar-se per la ciutat tot el sant dia, mentre que els altres es florien a les entranyes del Mayenberg, això si no es veien obligats a anar a abocar ciment sota la pluja. La reacció que tindrien era fàcil d’imaginar. Gabriel va baixar i va ocupar el seu lloc al costat del copilot.

Uns quilòmetres més enllà, el camió va haver d’esquivar tot de sots a la carretera. Es va sentir soroll de vidres trencats. Ningú va dir res. Al cap d’un moment, la flaire de rom va envair la cabina.

–Ens aturarem aquí –va dir Raoul–, he de fer un encàrrec per a un company.

Gabriel no va tenir ni temps per protestar. Chabrier ja li anava passant les caixes a Ambresac, situat a la vorera, davant de la Brasserie des Sports, on entrava Raoul en aquell moment. Devia agafar licors i cafè dels estocs d’Intendència i els revenia als propietaris dels cafès…

–Té –li va dir Raoul mentre s’asseia darrere el volant–. No és gran cosa, però vaja…

Li allargava tres bitllets arrugats.

–Això no pot seguir així, Landrade… –va dir Gabriel.

Estava blanc de ràbia.

–Ah, no? I què penses fer? Explicar-li a l’estat major que ho toleres des de fa una setmana? Aprofita-ho per dir-los quant t’emportes, segur que els agradarà saber-ho.

–Jo no m’he endut mai res de res!

–I tant que sí, tots ho hem vist. Oi, nois?

Ambresac i Chabrier van assentir amb solemnitat. Raoul va agafar Gabriel per l’espatlla.

–Vinga, company, agafa aquests bitllets! La substitució s’acaba d’aquí a tres mesos. Aleshores a ningú li importarà res de tot això.

Gabriel va empènyer el braç de Raoul, que va prosseguir:

–Fes el que vulguis. Vinga, nois, espavileu, que tenim feina.

La tercera setmana, Raoul va inaugurar un nou tràfic a partir de la bugaderia militar. Van començar a circular sacs plens de calçotets, capots, mantes i fins i tot botes que ell mateix revenia als pagesos dels voltants, que representaven un viver de clients immens.

El caporal primer Landrade tenia molt de talent per a aquelles coses. El moviment d’efectes militars i provisions que sortien del fort era tan ràpid i discret, tan furtiu, que a vegades Gabriel es preguntava si veia visions. I a l’entrada, les mercaderies il·legals es barrejaven amb les oficials. Ningú notava res.

El divendres era el dia de l’avituallament general. Sortien quatre camions per portar els productes més pesants i voluminosos, el llegum, les conserves, les botes de vi, el cafè, etcètera. Quan arribaven al fort, ho carregaven tot al trenet que recorria els passadissos en direcció als magatzems d’Intendència i les cuines. De cop la llum es va apagar i el túnel va quedar immers en la foscor. Uns quants crits de soldats. Què és aquest merder? Van haver d’avisar a la central elèctrica i al cap d’una estona va aparèixer un tècnic amb un frontal al cap, rondinant, ja vinc, ja vinc, i va tornar la llum. Gabriel només va tenir temps de veure, al llarg de la paret, com es tancava de cop la porta d’un magatzem. La meitat dels productes del vagó precedent havien desaparegut. No va tornar a veure Raoul i els seus acòlits fins a una hora més tard, i semblaven satisfets de la jornada.

El dimarts següent, Raoul va agafar Gabriel i se’l va endur a un racó.

–No et vindria de gust una mica de distracció?

Va remenar a la butxaca i en va treure un tiquet estrany, imprès amb un tampó on només hi havia una xifra i unes quantes lletres.

–Si vols, t’hi deixem, fem el recorregut i et recollim a la tornada.

Landrade s’acabava d’inventar els «tiquets de bordell». Hi havia dos establiments, l’un a trenta quilòmetres del fort i l’altre a seixanta. En els dos casos s’havia d’agafar el tren. Només els soldats amb permisos de curta durada ja garantien la rendibilitat de la línia de ferrocarril. Raoul l’animava amb la mirada. Seguia allargant la mà amb els tiquets.

–No, gràcies! –el va tallar Gabriel.

Raoul es va tornar a desar els tiquets. A quin acord havia arribat amb les mestresses dels locals? Quines tarifes havia negociat i a canvi de quines presentacions? Gabriel no en va voler saber res, però va començar a veure com circulaven aquells tiquets que es guanyaven jugant a la boleta i que de seguida van servir per intercanviar tota mena de productes. Uns dies després, s’havien convertit en la moneda paral·lela de l’economia subterrània del Mayenberg que impulsava el caporal primer Landrade.

L’assumpte començava a agafar unes proporcions alarmants.

Al cap de tres setmanes, el «sistema Landrade» funcionava a ple rendiment. Gabriel, superat per la rapidesa de la posada en marxa i el perímetre que cobria i impossibilitat d’actuar pel xantatge a què el sotmetia Raoul, va tenir un reflex de mestre: va prendre notes. Sense esmentar les quantitats exactes que circulaven ni els noms dels contactes de Landrade, quan tornava al seu dormitori anotava en un quadern els productes de procedència o destinació sospitoses, els dies i les hores. Feia veure que no s’adonava que Landrade parlava a part amb un carnisser, un botiguer, un vinyater, però ho anotava tot. Quan tornava al Mayenberg, el camió portava cartons de cigarrets, paquets de tabac, capses de puros que no figuraven a cap llista. Gabriel en deixava constància.

Van passar els dies. Després de l’alleujament d’haver-se alliberat de l’ambient opriment del Mayenberg, va arribar el desig de tornar-hi, de poder-se apartar d’una vegada d’uns tripijocs molt tèrbols que anaven guanyant una importància inquietant i que tard o d’hora faria caure sobre els organitzadors tota la força de la justícia militar. Mentrestant, manipulava les xifres, mentia sobre les quantitats i amagava els detalls comprometedors.

Però ben aviat va passar una cosa i després una altra, i abans de poder entendre què li passava, Gabriel es va veure projectat dins el gran remolí de la seva època. La seva vida canviaria i ja no tornaria a ser mai més igual.

De la mateixa manera que a vegades es resolen operacions complexes en una fracció de segon, el tràfic del caporal primer Landrade es va ensorrar de cop, en un sol dia.

Tot va començar amb una topada lamentable.

Gabriel va descobrir, a la caixa del camió, falcats entre dos caixons buits, quatre bidons de gasoil.

–No és res –va dir Landrade–. A nosaltres no ens ve d’aquí, però posa’t al lloc d’aquells pobres pagesos que no poden fer pràcticament res per culpa de les restriccions!

El carburant provenia dels quatre-cents metres cúbics de gasoil emmagatzemats al Mayenberg i destinats al funcionament de la ventilació i dels filtres que Gabriel tantes vegades havia anat a comprovar.

Per ell, robar gasoil no era un petit negoci més, sinó que significava participar a l’asfíxia del fort en cas d’atac amb gasos de combat. Era un acte de traïció.

Només de veure aquells bidons allà ja s’ofegava, com si li faltés l’aire.

Es va girar, blanc com la neu.

–Ja n’estic tip dels teus tripijocs, Landrade, s’ha acabat!

I va baixar del camió.

–Ei! –va cridar Raoul mentre li corria al darrere.

Els dos acòlits se li van acostar a pas ràpid i van fer de barrera.

–S’ha acabat, em sents?

Gabriel ho va dir cridant. Ja hi havia uns quants homes que giraven el cap. Va mostrar el petit quadern on s’apuntava les coses.

–Ho tinc tot aquí! Els teus negocis il·legals, les dates, les hores, l’hi hauràs d’explicar tot al comandant!

Raoul, que era un home de reflexos ràpids, va calcular la gravetat de la situació i en va extreure les conseqüències. Per primera vegada, Gabriel li va captar un vel de pànic a la mirada. Landrade va veure de cua d’ull els soldats que s’acostaven. D’un cop de puny a l’estómac va plegar Gabriel per la meitat i a continuació el va agafar per les aixelles per endur-se’l lluny de mirades indiscretes. Gabriel estrenyia el quadern amb força contra el pit. Mentre Ambresac li agafava amb força els avantbraços, Raoul va intentar arrencar-l’hi, però Gabriel s’hi arrapava com un condemnat. Els tres homes van apressar el pas. Van obrir la porta d’un magatzem amb prou feines il·luminat per un llum de sostre. Gabriel va rebre una primera salva de cops de puny a les costelles.

–Dona’m això, malparit! –li deia Raoul estrenyent els llavis.

Gabriel es va girar i, de panxa a terra, va intentar resistir-s’hi. Els còmplices de Raoul intentaven en va d’aixecar-lo. Ambresac, que poques vegades feia les coses a mitges, li va clavar un cop de peu a l’entrecuix amb la punta de la bota. Gabriel va vomitar immediatament, el dolor li va regirar l’estómac.

–Para! –va cridar Landrade mentre retenia Ambresac, que encara hi volia tornar.

A continuació es va inclinar cap a Gabriel.

–Va, dona’m aquest quadern i aixeca’t, no passa res…

Però Gabriel s’havia cargolat en forma de bola al voltant del quadern i el protegia com si li anés la vida.

De cop, es van sentir les sirenes.

Xafarranxo de combat.

Van obrir la porta del magatzem, hi havia dotzenes de soldats corrent pels passadissos.

Raoul va agafar un soldat de segona que anava ensopegant amb l’equip.

–Què és aquest enrenou?

El jove soldat estava hipnotitzat per l’espectacle de Gabriel, que s’arrossegava per terra en direcció a la sortida.

Raoul li va sacsejar l’espatlla i va repetir la pregunta.

–És la guerra –va respondre per fi el noi, atordit.

Gabriel va aixecar el cap.

–Els alemanys… han envaït Bèlgica!

8

Quan dilluns Louise es va presentar a l’escola, els seus companys la van saludar com de passada, no com es fa amb algú que ha estat malalt, ningú li va preguntar com es trobava. És veritat que tothom estava preocupat. Els mestres que no havien estat mobilitzats el 39, els havien cridat ara. O se n’havien anat. Fos com fos, el cos docent s’havia reduït notablement, i havia arribat un gran nombre de fills de refugiats. Faltaven taules, cadires, de tot. Menys insults. Repetint el que sentien a casa, molts nens francesos tractaven els nens belgues d’«alemanys del nord» i es reien de l’accent dels luxemburguesos, però també dels que venien de la Picardia o de Lilla. La guerra, per capil·laritat, s’havia emparat dels esbarjos.

Els titulars dels diaris parlaven de la sobtada ofensiva alemanya que havia començat feia dos dies. «Alemanya emprèn una guerra a mort en contra nostra», havia proclamat el general Gamelin. Unes paraules marcials, i per tant tranquil·litzadores. Tot anava tal com estava previst, però la veritat era que aquella brutal ofensiva havia agafat els francesos desprevinguts. L’ambient que regnava era de sorpresa. Els que havien defensat que la guerra no aniria més enllà de la fase diplomàtica, miraven de passar desapercebuts. Els diaris afirmaven que l’estat major havia agafat les regnes de la situació. «Holanda i Bèlgica oposen una resistència ferotge a les hordes del Reich», havia titulat un diari; «Els alemanys, aturats davant les línies belgues!», havia anunciat un altre. No hi havia cap motiu de preocupació. Aquell mateix matí, la premsa assegurava que a Bèlgica les forces francobritàniques «paralitzaven la progressió de l’enemic, que l’envestida brutal dels agressors “topava amb les masses poderoses” dels exèrcits aliats, i fins i tot que l’arribada de tropes franceses havia fustigat les energies».

Tot això estava molt bé, però la gent es preguntava si es corresponia amb la realitat. Des del setembre passat, es repetia del dret i del revés que l’arma decisiva de la guerra seria la informació. Feia tota la sensació que els diaris s’havien llançat a una gran campanya destinada a mantenir, entre els francesos, una moral de vencedor. Això es veia, per exemple, amb el nombre d’avions abatuts. Era el tema de conversa preferit al pati, mentre els nens jugaven a la guerra durant l’esbarjo.

–Deu cada dia, els dic jo! –assegurava la senyora Guénot.

–Per la ràdio han parlat d’una trentena –responia algú altre.

–I això què vol dir? –va preguntar el senyor Laforgue mentre ensenyava el seu exemplar de L’Intransigeant, que parlava de cinquanta.

Ningú sabia què respondre.

–Num nos adsentiri huic qui postremus locutus est decet? –va preguntar el director amb un somriure de superioritat. Però ningú el va entendre.

Quan va aparèixer Louise, els altres es van apartar, però el moviment no semblava tan destinat a fer-li lloc com a allunyar-se d’ella.

–Jo no hi entenc gens –va dir la senyora Guénot–. De tota manera, la guerra és cosa d’homes.

I aleshores la veu se li va fer encara més perversa que de natural, i la mirada de biaix anunciava que es disposava a deixar anar una d’aquelles mesquineses que formaven el fons del seu caràcter.

–I els assumptes d’homes només interessen a determinades dones…

Dos o tres companys es van girar cap a Louise. Va sonar la campana i cadascú va tornar a la seva classe.

Com que el dinar al menjador va ser igual de tens que l’hora de l’esbarjo, a l’hora de plegar Louise va decidir parlar amb el director, un espècimen prehistòric de la Instrucció Pública. Ja es deia que estava a punt de jubilar-se vuit anys abans, quan Louise havia ocupat la seva plaça a l’escola. Temps enrere havia ensenyat belles lletres i llatí, i feia servir un llenguatge florit, ple de circumloquis, que mai arribava al final i que sovint costava d’entendre. Era un home baixet que s’alçava espasmòdicament de puntetes quan es dirigia a algú. Feia la sensació d’estar parlant amb un bilboquet.

–Senyoreta Belmont –li va respondre–, em deixa perplex. No tinc per habitud de prestar oïda a enraonies, com és conegut…

Louise es va posar en alerta immediatament. Corrien temps plens de rumors, i n’hi havia un que la concernia. Veient com la jove es refregava les mans nerviosament, el director va treure els esperons.

–I poc m’incumbeixen, en pot tenir la certesa, els afers d’altri!

–Què passa? –va preguntar Louise.

La simplicitat de la pregunta va agafar desprevingut el director. La perilla blanca li va començar a tremolar juntament amb el llavi. Les dones li feien por. Després d’una llarga i dificultosa respiració, el director va anar a obrir el calaix de la seva taula i va posar al davant de Louise un article de Paris-Soir, en un estat que mostrava clarament que havia passat per moltes mans:

TRÀGIC SUÏCIDI EN UN HOTEL DEL DISTRICTE XIV

Una mestra, prostituta ocasional, trobada nua al lloc del drama.

L’article, segurament redactat el mateix vespre dels fets, estava ple d’imprecisions. No hi apareixia cap nom, Louise hauria pogut fer veure que no sabia de què anava, però se sentia molt confusa i li tremolaven les mans.

–Les gasetes esbargeixen el populatxo amb un no res, senyoreta Belmont, no cal que l’hi reconti. Sic transit gloria mundi.

Louise el va mirar als ulls. I va notar com l’home començava a cedir. El director es va tornar a acostar al calaix amb el posat d’un alumne enxampat en falta. I li va allargar la continuació, un segon article, més contundent:

SUÏCIDI AL DISTRICTE XIV: EL MISTERI ACLARIT

El Dr. Thirion es va disparar en presència de la mestra després de pagar pels seus encants.

–Si em sol·licités consell, li diria: Ne istam rem flocci feceris…

L’endemà, Louise va tornar a l’escola espantada com si fos una alumna. La professora de música va inclinar el cap per fer veure que mirava a una altra banda. La senyora Guénot murmurava pels passadissos. Louise havia quedat marginada. Ni tan sols el director gosava mirar-la. Quan la veien pels passadissos, els seus companys es miraven les sabates. Igual que el jutge, aquí també la prenien per una puta.

Aquell vespre ella mateixa es va tallar els cabells encara més curts i l’endemà va tornar a l’escola maquillada, cosa que no havia fet mai. A l’hora de l’esbarjo, va encendre un cigarret.

Evidentment, a la reprovació de les dones va respondre l’interès dels homes. Aleshores se li va acudir la idea de passar-se per la pedra tots els mascles de l’escola. Allà al pati, mentre fumava, amb els braços encreuats, es va dedicar a comptar-los, una dotzena, no era impossible. Es va mirar un vigilant i es va imaginar que la posseïa en la posició del gos damunt la taula de la seva classe. No se sap ben bé què va captar l’home, però es va posar vermell i va abaixar la mirada.

El director, després de constatar els efectes devastadors, en un grup d’adults, d’una mica de pintallavis i d’un toc insistent de rímel, va deixar anar en un sospir:

–Quam humanum est! Quam tristiam!

Per Louise, fer-se la puta va ser un plaer breu. Per sobre de tot se sentia sola, bandejada, avergonyida. Va llençar el paquet de cigarrets.

L’evolució de la situació militar va significar una distracció.

Un dubte vague i punyent es va emparar de l’escola i de la resta de la població parisenca. Si bé la irrupció de l’enemic a Bèlgica havia confirmat la intuïció dels responsables militars, la seva aparició per la banda de les Ardenes contradeia una mica les previsions. Els diaris van comentar aquella nova ofensiva alemanya de maneres molt diferents, en consonància amb la incertesa general. Si L’Intransigeant titulava «Contingut l’atac alemany», Le Petit Parisien concedia que els alemanys «s’acostaven al Mosa entre Namur i Mézières». A qui s’havia de fer cas?

El conserge, un home de pell esgrogueïda i ment suspicaç, va preguntar amb un to imperatiu:

–Així què, passen per Bèlgica o per les Ardenes? Ho hauríem de saber!

Els dies següents no van aportar els aclariments esperats. En un diari es llegia: «L’enemic no ha atacat enlloc les nostres línies principals de defensa». Però un altre deia: «Progressió constant dels invasors». Entre la incertesa sobre l’evolució de la guerra i l’ambient opressiu provocat per les revelacions sobre Louise (a les quals la dimensió sexual del cas afegia un deliciós perfum de perversitat, de passió i de prohibició), la vida a l’escola es feia cada cop més difícil.

Louise es preguntava què hi feia, allà. Ningú tenia ganes de veure-la i ella no tenia ganes d’anar-hi. No era el moment de canviar de vida? Però com? El senyor Jules no es podia permetre pagar una cambrera a jornada completa, i ella no sabia fer res més que no fos ensenyar els nens a llegir i servir caps de vedella en salsa verda. Louise es trobava en la mateixa situació que tothom: esperava un miracle.

El divendres al vespre, quan, esgotada, va deixar la bossa a la taula de la cuina, es va acostar a la finestra i va observar la vidriera de La Petite Bohème. Ara sí que li hauria anat bé una visita del senyor Jules. Durant una fracció de segon, Louise es va imaginar els comentaris vibrants d’incompetència amb què devia abeurar la clientela sobre la situació amb Alemanya, i va somriure. De cop es va adonar que estava sopant sense ni treure’s l’abric. Hi havia alguna cosa a la seva vida que no funcionava. El tret que s’havia engegat el doctor Thirion i que seguia sense entendre no parava de provocar estralls.

9

–Pse…

El cap de serveis era un home d’uns seixanta anys. Amb aquell rostre molsut i aquells llavis emmurriats, sempre feia la sensació que estava a punt de posar-se a plorar. Un efecte del cansament, segur, de les responsabilitats. Dirigir el ministeri d’Informació, és a dir, de la censura, cinc-cents agents la majoria normalistes, catedràtics, professors, oficials, personal diplomàtic, no era precisament una qüestió menor. Només calia entrar a l’hotel Continental, aquell formiguer, per entendre que les ulleres enormes que tenia sota els ulls no es devien a una vetllada que hagués acabat tard ni a una esposa rondinaire.

–El senyor Cœdès –va dir pensativament–, l’he vist un parell de cops… Un home admirable!

Davant seu, el jove que s’havia posat les mans als genolls amb discreció va aprovar respectuosament. Darrere de les grans ulleres rodones que portava, tenia la rara mirada desenfocada de les persones distretes, aquell posat vacil·lant i febril que el director havia observat sovint entre els intel·lectuals consumits per les exigències d’una disciplina molt complicada. Llengües orientals. El director tenia a la mà una carta procedent de l’Escola Francesa de l’Extrem Orient, firmada per Georges Cœdès, que li recomanava calorosament el seu alumne i en destacava la seriositat, la tenacitat i el sentit de la responsabilitat.

–Així que parla el vietnamita, el khmer…

Désiré va assentir solemnement.

–També tinc –va afegir– bones nocions de tai i de jarai.

–Molt bé, molt bé…

Però el director estava decepcionat. Va deixar la carta a la taula amb un posat de cansament. Era clarament un funcionari aclaparat pel destí.

–El problema que tinc, jove, no és l’Orient. En això ja anem servits. Un professor de llengües orientals va portar amb ell tres dels seus deixebles. En aquest sector, desgraciadament per a vostè, ja ho tenim complet.

Désiré va parpellejar amb energia. Ho entenia.

–No, va prosseguir el director, el problema que tinc és Turquia. Només teníem un especialista de turc, i ens el va prendre el ministeri d’Indústria i Comerç.

A Désiré se li va il·luminar el rostre.

–Potser el podria ajudar…

El director va obrir els ulls.

–El meu pare –va explicar tranquil·lament el jove– era secretari de delegació. Vaig passar tota la infància a Esmirna.

–Vol… vol dir que parla turc?

Désiré va ofegar una rialleta de falsa modèstia mentre responia:

–No podria traduir Mehmet Efendi Pehlivan, per descomptat, però si es tracta de buidar la premsa d’Istanbul i Ankara, la veritat…

–Fabulós!

El director ho hauria tingut molt difícil per trobar cap rastre del poeta turc que Désiré s’acabava d’inventar, però estava tan content que la providència li hagués enviat aquell jove que ni li va passar pel cap.

Guiat per un uixer, Désiré va resseguir un camí laberíntic a través dels passadissos luxosos d’aquell gran hotel de la Rue Scribe, amb quatre-centes habitacions destinades als equips encarregats de supervisar la informació.

–O sigui que l’exèrcit el va declarar inútil? –es va atrevir a preguntar el director mentre s’aixecava per acompanyar-lo a la porta.

Désiré es va assenyalar les ulleres amb un posat adolorit.

En aquell palau requisat convivia una fauna heterogènia i en constant moviment d’homes ben vestits, militars uniformats, estudiants enfeinats, secretaris carregats d’expedients i dones de món. I costava entendre qui feia què. Hi havia parlamentaris que cridaven, periodistes que buscaven un responsable, juristes que s’interpel·laven, uixers que recorrien el gran hotel fent dringar les seves cadenes daurades, professors que elaboraven teories… Un cop es va veure un actor de teatre plantat al vestíbul exigint una resposta a una pregunta que ningú havia sentit i que va desaparèixer tal com havia arribat. La concentració de recomanats i fills de bona família era espectacular, ja que tothom tenia ganes de formar part d’aquell caravanserrall guerrer i republicà temps enrere dirigit, si es pot dir així, per un dramaturg cèlebre que ningú sabia quines intencions tenia, substituït per un catedràtic d’història que venia de la Biblioteca Nacional col·locat sota la fèrula d’un antic crític de la censura propulsat a ministre d’Informació. Tot plegat desprenia una sensació de caos mundà i exercia un enorme poder d’atracció sobre els intel·lectuals, les dones, els recomanats i els estudiants. I els aventurers. Désiré de seguida s’hi va trobar com a casa.

–Amb la premsa turca estarà ben enfeinat –va concloure el director mentre posava una mà a l’espatlla del jove–. Veurà que hi ha un cert endarreriment…

–Faré tot el que pugui per absorbir-lo, senyor director.

L’uixer el va deixar a la porta d’una habitació tan exigua que mostrava clarament el poc interès que el govern concedia a Turquia. La taula que ocupava la part central de l’espai estava coberta de diaris i revistes. Désiré no hauria estat capaç de pronunciar-ne ni els títols, cosa que a parer seu no tenia cap importància.

Després d’haver-los obert, arrugat, retallat arbitràriament i amuntegat, se’n va anar als arxius, va agafar uns quants diaris francesos de les últimes setmanes i va redactar una llista d’informacions generals sobre França i els aliats suposadament extretes de la premsa turca.

Convençut que a ningú se li acudiria comparar la seva feina amb les notes o els comunicats de les ambaixades en relació amb un racó de món que a ningú li importava gens i després d’haver pescat unes quantes entrades d’un diccionari francès-turc que es remuntava al 1896, es va llançar a redactar una conclusió entusiasta en què explicava que la neutralitat turca era objecte d’una lluita intestina a Istanbul entre el moviment Merkez Sol, dirigit per un nou líder anomenat Nuri Vehfik, i la facció pro occidental d’Ilımlı sağ. No resultava gens fàcil entendre què volien en realitat els protagonistes d’aquella lluita interna que Désiré s’havia inventat de cap a peus, però la nota pretenia ser tranquil·litzadora quan concloïa: «Antecambra tant de l’Orient com d’Occident, Turquia ens podria preocupar si s’impliqués en el conflicte europeu. Però, tal com mostra una lectura atenta de la premsa turca, França hi resplendeix sempre de manera admirable, i les dues faccions, encara que enfrontades, coincideixen en el terreny de la fascinació pel nostre país, que sabrà trobar a la pàtria de Muhyi-i Gülşeni i de Mustafa Kemal un aliat sincer, segur i sòlid».

NOTES

1.

PD, inicials de Paul Delestre, homòfon en francès de pédé, ‘marica’. (N. del T.)