Reservats tots els drets.

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només pot ser duta a terme amb l’autorització dels titulars, tret de les excepcions previstes per la llei. Adreceu-vos a CEDRO (Centro Español de Derechos Reprográficos) si necessiteu fotocopiar-ne o escanejar-ne algun fragment (www.conlicencia.com; 917 021 970 / 932 720 447).

© Anna Maria Villalonga Fernández, 2020

© Edicions Bromera

Av. Areners, s/n (Pol. El Pla)

46600 Alzira

www.bromera.com

Disseny de la col·lecció: Enric Solbes

Coberta: Carles Barrios

Composició digital: Pablo Barrio

1a edició: febrer, 2020

1a edició en format electrònic: juny 2020

ISBN: 978-84-1358-098-2

Els dits
dels arbres

Anna Maria Villalonga

Al Guillem, el Pol,
la Sara i la Laia. Amb amor

No és boig qui ha perdut la raó, sinó qui ho ha perdut tot, tot, menys la raó.

GILBERT K. CHESTERTON

La ironia desintoxica el cervell i protegeix l’equilibri mental; és una vàlvula de seguretat, priva la caldera d’explotar.

MANUEL DE PEDROLO

EL GAT GROC

M’he decidit després de sortir d’allà. M’ho va aconsellar durant la darrera visita, abans de dir-me que em donava l’alta, que podia marxar, que ja estava preparada per viure fora: Tu saps escriure, oi? Doncs fes-ho. És una teràpia perfecta. T’ajudarà a enfrontar-te amb el món i a dialogar amb tu mateixa.

Imbècil.

Em pregunto per què he acceptat la seva idea si em cau tan malament. És un prepotent que atén els malalts sense emoció, hermètic, contemplant-los amb ullets distrets des de la talaia de la seva saviesa. Durant les sessions, mai no sabia si m’estava mirant. I aquesta sensació és molt molesta, complica de mala manera la relació metge-pacient. A mi m’obligava a parlar, però ell semblava perdut en algun paratge incert, ves a saber on.

La Rita, la meva companya d’habitació, diu que això li passa perquè té un defecte a la vista: és una mica guenyo. O sigui que, encara que t’estigui observant directament, cada ull li va per on vol.

D’acord. L’inefable doctor S., posseïdor de no sé quants títols i orgull de la professió, és una mica guenyo. I jo vaig pensar: No. Una mica guenyo, no. Molt guenyo.

He d’admetre que la mania que li tinc no es deu només a la mirada extraviada. Seria massa fàcil. Simplement és que no el suporto, amb defecte visual o sense. No m’agrada la gent tan freda, la gent que no s’altera mai i sempre manté l’actitud impàvida i escrutadora de qui se sent per damunt de tot i de tothom. A més, no té ni un pèl als braços. Ho vaig descobrir un dia d’estiu, quan no feia gaire que m’havien ingressat. L’aire condicionat no funcionava i l’estança on passàvem consulta semblava un crematori, així que es va treure l’americana i es va quedar amb una camisa de màniga curta.

I no tenia ni un pèl als braços!

En aquell moment, aquesta desagradable característica em va generar una sobtada desconfiança. Irracional, potser sí. Però autèntica. Tothom té pèls als braços! Tothom! Encara que siguin curts i rossos, un lleu borrissol inapreciable. Però tothom en té, de pèls als braços! Els homes i les dones, fins i tot la canalla.

Tothom, menys el doctor S.

Entenc que per a algunes persones aquest fet pugui resultar absolutament irrellevant. En canvi, a mi em va repugnar. Aquella carn tan neta, tan rosada i polida. Un cul de nadó convertit en braç de metge.

No em va agradar.

No.

Decididament no.

En qualsevol cas, va ser ell qui em va aconsellar que tornés a escriure. Em va suggerir aquesta mena de dietari que tot just començo, unes ratlles que ignoro cap on em duran, però que de moment semblen més aviat el testimoni delirant d’una boja incurable. I no és això el que soc? Una boja, segurament incurable?

Quan el psiquiatre cul-de-nadó em va dir que em donava l’alta, no ho vaig acabar d’entendre. Per a mi, res no havia canviat en els darrers dies. Però ell va insistir que m’equivocava, que havia millorat «molt» i que ja estava preparada per a l’exterior. A més, va afegir: no pots continuar ingressada, Irene. Necessitem les places per a d’altres persones, gent que està «molt» més malalta que tu (sempre el «molt», sempre el «molt», com si la quantificació fos tan senzilla).

Burro.

Per què no ho deia clar?

La sanitat és una merda, així que m’han fet fora perquè encara n’hi ha, pel món, que estan «molt» més bojos que jo.

Sigui com sigui, el resum és aquest: he millorat una mica (potser sí, estic més tranquil·la, és veritat), n’hi ha que estan «molt» pitjor que jo (molt bé, d’acord, ho accepto, n’he conegut uns quants allà dins), m’han retornat al món exterior després de dos anys i escaig (llargs, se m’han fet molt llargs) i per arreglar-ho m’han dit (el metge cul-de-nadó) que em posi a escriure (recurs típic i poc imaginatiu: ell sap que escriure és el que més m’agrada). També m’han renovat la recepta dels antidepressius i m’han programat una hora de visita per al mes que ve. Tot indica que esperen que hi vagi passant periòdicament, pel sanatori (eufemisme de manicomi, naturalment. Els metges en diuen «El Centre», quina pompositat).

Irene, sobretot no t’oblidis de prendre les pastilles (el cul-de-nadó).

No, no. És clar que no (jo, obedient).

Doncs perfecte. Medica’t, escriu i tot anirà la mar de bé.

(Jo: Un silenci. Ell: Un esguard descol·locat, sense solta ni volta. Després, tot recolzant els palmells de les mans damunt la taula, un aixecar-se de la cadira amb una mica de precipitació mal educada.)

Au, vinga! Fins d’aquí a quatre setmanes.

I amb aquestes paraules, bàsiques i expeditives, es va acabar la nostra darrera conversa.

Ara ja em torno a trobar al carrer. Lliure, si és que la llibertat és possible. I avui he decidit acceptar el consell d’escriure. Potser perquè ho necessito, encara que la idea vingui d’on ve.

Sí, segur que és això, que ho necessito.

Escriure m’ha agradat sempre, des que tinc ús de memòria. De ben petita que emplenava quartilles i quartilles amb la meva lletra maldestra, construint històries que també dibuixava, que acompanyava d’unes il·lustracions molt voluntarioses. Bruixes, dracs, éssers fantàstics. Res d’original, és clar. Era una nena. Però m’hi dedicava amb entusiasme, a totes hores, amb unes ganes i una obstinació que despertaven els elogis de la família i els amics.

La Irene serà escriptora, esbombava la mare. Oi, Irene, que seràs escriptora?

Doncs no ho sabia, mama, no ho sabia! Si no tenia ni deu anys! Com havia de preveure què faria en el futur? Aquelles frases mal lligades que parlaven de prínceps i de princeses no representaven cap presagi d’un possible talent! Jo només volia passar-m’ho bé, inventar altres mons, empescar-me les vides d’uns personatges que em pertanyien per complet i que em feien feliç. Però la mare insistia, rebentant d’orgull per les aptituds de la seva única filla i avergonyint-me davant de les visites.

Oi, Irene, que seràs escriptora?

Jo me l’estimava molt, la mare, de debò que sí. Però no callava mai. Sempre va ser enormement pesada. Intrusiva i manaire. Fins que un dia, amb una rapidesa fulminant, va deixar de ser-ho. Va deixar de ser intrusiva i va deixar de manar. Va deixar de ser. Ens va deixar. Em va deixar.

Si soc sincera, no puc recordar la sobtada malaltia. No recordo enterraments ni dols. No recordo plors ni abraçades. Ho he bloquejat, m’he passat la goma d’esborrar, amb insistència, per totes les circumval·lacions del cervell. Fora. Fora les imatges. Fora. Només percebo la sensació de buit, l’esvoranc obert de sobte, als meus peus, per aquella absència que de seguida vaig entendre que seria definitiva i inabastable. I recordo també, això sí, la incomprensió d’uns mots mormolats per tothom lluny del meu abast.

Que la nena no ho senti.

Per què els ho amaguem tot, a les criatures? Per què silenciem el nom d’allò que no ens complau? Les malalties existeixen i hi ha termes per designar-les. Hi són. Les malalties hi són. I per culpa d’aquell ocultar, d’aquell furtar la veritat, d’aquell proteccionisme que ni tan sols no va buscar el lenitiu d’un eufemisme digne, avui encara no puc pronunciar el nom del mal (amb c inicial) que em va prendre la mare.

No és que vulgui justificar amb aquest trasbals el meu trastorn actual. De fet, la marxa de la mare la sento molt llunyana, un primer escull i prou. Com si formés part d’una altra vida, que ja no és la meva. Estic segura, però, que el psiquiatre cul-de-nadó diria una altra cosa. Diria que encara m’importa i que encara em fa mal i que per això no he trigat ni dues pàgines a parlar-ne. I qui sap si tindria raó. Podria ser, perquè dins del cervell humà hi cap qualsevol cosa. Això ho tinc molt clar.

També tinc molt clar que aquest escrit s’està desviant de la ruta, però no sé de quina. I no us estranyi, perquè l’he començat sense plantejaments previs. Escriu, em va instar el guenyo. I jo m’hi he llançat sense flotador. Premeditadament, a la deriva. Deu ser perquè ho necessito, això ja ho he dit, perquè escriure em fa goig, em fa servei, m’agrada. Però no tinc ni idea del que vull explicar. Ni tampoc a qui.

Ahir em vaig comprar una llibreta, que és on escric. I un bolígraf blau de punta gruixuda. No suporto els de punta fina, que fan uns traços massa guerxats, com insegurs. I això m’incomoda, perquè a mi no em fan falta les coses insegures. La llibreta és gran, de tapa dura, amb un gat groc, d’encisadors ulls verds, a la coberta. És un gat irreal, com un dibuix animat. Però és bonic i té una cara amable. Estaria bé que pogués existir, amb aquests preciosos colors de la tardor que el dibuixant li ha atorgat, ocres i verds com les fulles dels arbres.

M’estic preguntant si he de posar la data a la capçalera dels escrits. És el que se sol fer. Dia tal del mes tal de l’any tal. Segurament seria el correcte, el més lògic, però de moment no ho faré. A mi la correcció i la lògica m’importen un rave. A més, com que ningú no em llegirà, és un detall que no té cap importància. Encara estic buscant un desllorigador per donar forma al text, perquè és evident que l’estic abocant a les pàgines sense cap mena d’ordre, finalitat o fil argumental. Ara com ara, tan sols és un caos.

També em pregunto què vull fer. Explicar les meves misèries? De misèries en tinc moltes. Van del passat al present gairebé sense treva i potser és per això que estic com una cabra. Però no em ve de gust que la llibreta es converteixi en el substitut casolà de la consulta del cul-de-nadó, tot i que segur que això és el que ell voldria.

Au, Irene, com que no et podem aguantar més temps perquè al carrer n’hi ha de «molt» més sonats que tu, marxa i escriu. I vinga, que ja t’ho faràs.

Malparit.

Per a més inri, el tio és un metge eminent. El vaig buscar un dia a Google, perquè a la biblioteca del sanatori, que era on jo passava la majoria de les hores, podíem fer servir els ordinadors i internet. El seu nom apareixia repetit en un munt d’entrades. El doctor S., amb tot de títols, publicacions en revistes científiques i assistència a congressos. També sortia en algunes fotos, no gaires, però suficients per corroborar la seva mirada estràbica (mai no dirigia la vista directament a l’objectiu de la càmera i sempre semblava distret i babau) i l’absència pilosa a les extremitats superiors (com s’atrevia a fotografiar-se en màniga curta?).

De tota manera, no vull que sembli que no m’ha agradat sortir del sanatori, per no dir manicomi, és clar. Crec que sí que m’ha agradat. Sí, crec que sí. La meva queixa té més a veure amb la pobresa i la injustícia sanitària. I sobretot amb la sorpresa, amb el fet que em van avisar (mira, et llancem a l’exterior) d’un dia per l’altre. Hauria necessitat una mica de temps per fer-me’n a la idea. Això és tot. Però no m’importa, ara ja està. I el cert és que prefereixo ser fora, almenys a estones. En altres instants no, perquè allà dintre (i descomptant el guenyo) em sentia més o menys centrada. Coneixia els costums, els rituals, les pautes. La quotidianitat era còmoda, tot i que també m’encotillava i em limitava. Ara només es tracta de superar la desorientació que sento. Després de més de dos anys, suposo que és normal. A més, trobo a faltar la Rita.

Escric asseguda al graó de l’entrada del portal de casa. És poc habitual, segur, perquè els veïns em miren amb sorpresa quan entren i surten (i alguns amb mala cara, potser els faig nosa per passar). Ho sento, però ara això no m’importa, de moment aquí hi estic bé. M’hi trobo millor que al pis, tan solitari i tan fred després de dos anys de buidor. He de dir que el pis no està malament, és petit, modest i sense ascensor, però suficient per a una persona sola. El vaig heretar del pare quan va deixar de ser, quan –diguem-ho clar– va fugir cap a l’altre barri. La seva única possessió: el pis i uns estalvis al banc que em permeten anar tirant. No, això no és del tot veritat. Al banc també hi tinc la dotació d’un premi literari (no del tot insignificant, no us penseu) que vaig guanyar tot just abans que m’ingressessin. Per això el cul-de-nadó sabia de la meva afició a les lletres. Perquè estava al meu historial i era un esdeveniment recent.

A la Rita, avui l’enyoro molt. Vam compartir l’habitació des del principi, des del mateix dia de la meva arribada. Ella ja hi era, i encara hi és. Pateix un trastorn bipolar sever, que no respon a la medicació. Passa de l’eufòria a l’ensopiment profund en un tres i no res, i quan es posa així els metges tenen por que es pugui fer mal. He de reconèixer que la Rita de vegades em feia consumir de nervis, però sempre va ser una bona companyia. Quan estava en el punt àlgid era molt divertida. Recordava molts acudits, que ens sabíem de memòria, i deia un munt de bajanades sense parar. Havíem arribat a saltar damunt dels llits com si fóssim nenes petites, com si els llits s’haguessin convertit en una atracció de fira. La Rita deia que ho havia vist en una pel·lícula que també anava de boges. Ens fèiem uns tips de riure! No podíem controlar-nos i les llàgrimes ens queien galtes avall sense aturador!

En tota la vida, ningú no m’ha fet riure com la Rita.

Ningú.

I ara m’acabo d’ensorrar. El doctor S. estaria content que sigui capaç de posar-ho en paraules perquè vol dir que identifico el que sento, però a mi no em fa cap gràcia. De cop estic fatal, em trobo fatal.

I no vull continuar escrivint això, és el testimoni inequívoc de.

He estat tres dies sencers sense obrir la llibreta. Sense treure’m el pijama. Sense dutxar-me. Sense rentar-me les dents. Menjant només galetes i veient passar la vida a través de la finestra del meu petit menjador, que ni tan sols no té un balcó, només finestra. Sé que estic vivint la crisi de la inadaptació. No cal que ningú m’ho digui. Me n’adono tota sola. El cul-de-nadó sempre insisteix que la meva intel·ligència és un destorb a l’hora de recuperar-me (ets massa espavilada, Irene, penses molt, et fixes en tot i comprens tan bé les coses que et neguiteges per damunt de la mitjana).

Idiota.

Precisament perquè soc tan espavilada, cul-de-nadó sense pèl, sé que tu ets un elitista cregut i guenyo. Però també per això puc entendre què passa dins meu.

Per fer-ho curt, soc una inadaptada. Aquest podria ser el resum (una mica bàsic) del meu diagnòstic. Inadaptada. Inadaptada crònica. Persona fora del món.

Estar fora del món és una cosa estranya. Com si la realitat t’hagués expulsat i només poguessis fer d’espectadora. Mirar, però no participar: una sensació complicada d’explicar i quasi impossible d’entendre. No significa que el món no m’importi. M’importa, i molt. Però no hi puc accedir, no hi puc entrar. El contemplo des del marge. Ben mirat, escriure ja lliga amb aquest perfil. Els espectadors captem tot el que passa i som idonis per explicar-ho.

El cul-de-nadó sempre diu que jo no vaig ser sempre una espectadora. Que m’hi vaig tornar per culpa de les coses passades. Pot ser, no n’estic segura. De vegades amb algú connecto una mica, com amb la Rita. Amb la Rita sí, segurament perquè ella encara es troba més a l’extrem que jo. A la punta del món, viu ella, fent equilibris per no caure pel precipici.

Literàriament, aquesta imatge és potent. Un paisatge rocós, una mica feréstec, ennuvolat i fred. No hi falta una certa boira, que alguns dies es torna molt espessa. L’indret està desert, sacsejat per la remor d’un vent eixordador, que no cessa mai. I la pobra Rita, menuda i primeta com és, a la punta més allunyada del rocam, que cau en vertical sobre el penya-segat, debatent-se en una batalla constant contra l’atracció de l’abisme.

Després de més de dos anys, la crisi de la inadaptació vol dir que he de tornar a acostumar-me a la vida de l’exterior, la qual cosa no implica connectar amb el funcionament general ni deixar de fer d’espectadora. No. Res d’això. Bàsicament es tracta de ser capaç de superar, sense gaire ensurts, totes les hores del dia. De cada dia. Una hora primer. Una altra hora després. I una altra. I una altra.

Adaptació versus inadaptació. Rutina.

És a dir: llevar-me, dutxar-me, vestir-me, esmorzar, rentar-me les dents, ventilar l’habitació, tornar a fer el llit.

Doncs vinga.

L’autòmat Irene ja ha fet tot això, senyor cul-de-nadó, i només són les deu!

Em sent?

Només són les deu! I ara què? Què faig ara?

Ah, sí. Escriure. Vostè m’ha suggerit que escrigui (de vegades li dic de vostè, doctor pelat, de vegades de tu, com em ve de gust, puc fer el que vulgui en aquesta llibreta amb dibuix de gat groc!).

Escriure.

Des del graó del portal de l’edifici, la visió que m’ofereix el món no és gaire àmplia. El meu carrer, a esquerra i a dreta, esquitxat d’arbres poc oxigenats, plantats –amb separacions regulars entre ells– en requadres solitaris. Cotxes que circulen, indiferents, i mestresses de casa amb carretons de la compra. Avis decrèpits i desocupats que vagaregen sense rumb, i sense nord. Veïns que de tant en tant s’entretenen una estona, enmig de la vorera, lliurats a converses que a mi em semblen impossibles. Quan toca, arriba l’escàndol de la canalla que va i ve de l’escola. A primera hora i a última, els passejadors de gossos, que se saluden entre ells amb una complicitat insòlita, com de secta, que s’ajupen a acaronar el pelatge del gos contrari, que riuen i canvien impressions (sempre al voltant de l’univers caní) i que recullen les caques dels requadres dels arbres amb les mans embolicades en bosses de plàstic.

Un esdevenir anodí, de vida de barri. O potser de vida. Simplement de vida.

No n’estic segura. Sentir-se fora té aquest problema. La dificultat de.

Ara mateix em preocupen els arbres, forçadament separats per una distància no gaire gran, però insalvable. M’imagino les seves branques que no volen estar soles i que fan mil gestos per acostar-se, i s’estiren i s’allarguen, així, així, una mica més, amb l’esperança d’arribar a tocar-se, encara que sigui per poder fregar durant uns instants les puntetes del final, els extrems de tot, que són com uns dits de tronc, afuats i prims, amb fulles verdes.

Però no se’n surten.

Mai.

I llavors no els queda altre remei que mirar avall. Les branques miren avall, cap al requadre que les empresona. Esgotades per l’esforç, desolades, condemnades a no.

I només poden distingir les caquetes d’un gos, i el contacte d’unes mans desconegudes dins d’una bossa de plàstic.

No sé si és una bona idea continuar escrivint asseguda al graó del portal. No ho dic pels veïns, encara que no deixin de dirigir-me mirades d’incomprensió i d’empipament. Al cap i a la fi, el graó, la porta, les parets, l’escala… Una part de tot això em pertany. Jo hi visc, aquí. Soc una propietària legítima, vaig heretar el pis del meu pare. No em correspon ni un trosset de pedra per posar-hi el cul amb la meva llibreta?

Alguns veïns són nous i no em coneixen, però d’altres, els que saben d’on vinc, em defugen. Em saluden amb un cop de cap, rígidament. N’hi ha que masteguen entre les dents ridícules frases de salutació que mai no acabo d’entendre. Ho fan per compromís, es nota d’una hora lluny. Són pobres diables que no poden contenir el terror davant del que es pensen que saben, però que en realitat no saben. No tenen ni idea de qui soc ni de res, els espanta l’associació del mot «malaltia» amb el mot «mental». Cagats! De fet, només la senyora Remei, la dona gran que viu al tercer segona (just a la porta del costat de casa, perquè jo visc al tercer primera), s’ha aturat més d’una vegada a parlar amb mi.

Hola, Irene. Et veig molt bé. M’alegra que hagis tornat.

Em dedica un esguard penetrant, intentant dilucidar sense preguntes com estic realment. Jo no sé què respondre. Contemplo la seva mirada intensa i ignoro què significa la frase «et veig molt bé». Vol dir que faig bona cara? Que no semblo tocada de l’ala? Que se’m veu calmada i recuperada? No en tinc ni idea, però fa anys que conec i aprecio la senyora Remei i sé que és sincerament amable. Així que faig un esforç, assajo un simulacre de somriure i moc el cap amunt i avall, com agraint la seva preocupació i reconeixent que sí, que estic molt bé. Em sembla que aleshores la dona respira fondo i es queda tranquil·la. Pobra, no deu ser fàcil per a ella. En canvi, a mi em sobta la meva pròpia reacció. Haver decidit interaccionar amb la senyora Remei és una fita important, encara que sigui només amb una ganyota (no sé si me’n surto quan somric) i un gest del cap, sense paraules.

Tornant a això d’abandonar el graó, ja ha quedat clar que no m’ho plantejo per satisfer els veïns, tan covards i carregats de prejudicis, sinó per una qüestió pràctica. Em fa la impressió que no podré escriure cap cosa mínimament original si no canvio de paisatge, si no m’allunyo dels passejadors de gossos, dels avis sense nord i dels carretons de les mestresses de casa. El meu carrer no dona més de si, tot i que reconec que les grans històries sovint s’amaguen, impensades, darrere de la quotidianitat més absoluta. Novel·les, pel·lícules, obres de teatre. La ficció en va plena, de petits retalls de vides anònimes. Perquè… no ens enganyem. Al final, tots som anònims. Jo em dic Irene, però soc anònima. La Rita es diu Rita, però és anònima. I la senyora Remei. I el cul-de-nadó, per més que surti a internet mirant desaparelladament cap a l’infinit i acumuli títols i honors en congressos efímers que no interessen a ningú.

M’he desviat del tema. Si vull deixar el graó he de ser sincera. No és que els habitants del meu carrer no puguin oferir històries interessants, és que jo no tinc ganes d’explicar-les. Al meu carrer em sento més expulsada que en cap altre lloc. Fora de la proximitat, fora de la coneixença. Fora.

A més, em fan pena els arbres, amb els seus petits dits de tronc que mai no podran tocar-se.

Avui he agafat l’autobús. Adeu, graó de l’escala. Agafar l’autobús és estrany, sobretot quan penso que ho faig per fugir del carrer amb la intenció d’escriure. La Irene de dins meu ha decidit que he de parlar de coses. Però de quines coses? No ho sé. Al principi, aquesta llibreta del gat groc era només un caos, i ara en canvi m’empatollo, sense més ni més, amb no sé què de ficció i d’històries. No m’entenc gaire a mi mateixa, la veritat. De fet no m’entenc gens, qui sap si l’única pulsió real és l’al·licient d’escriure, però no m’agradaria haver de donar la raó al psiquiatre cul-de-nadó.

Escriu, Irene, és una teràpia perfecta.

Bla.

Bla.

Bla.

Els crítics que van comentar la meva novel·la, la que va rebre el premi poc abans d’ingressar-me, van destacar la seva ironia finíssima. Finíssima, van dir. La capacitat d’una autora tan jove (jo) per engrescar el lector sense complaences, amb una ploma esmolada no exempta de sentit de l’humor.

No m’ho invento, ho van escriure així.

No sé d’on van treure això del sentit de l’humor. Deu ser perquè viure fora del món, expulsada, et permet ullar-lo des de la distància. I, és clar, el món és tan bestial, tan incomprensible, que per força ha de causar hilaritat.

Per força.

Fa quatre dies que volto amunt i avall amb l’autobús. N’agafo un de recorregut llarg, el trajecte de punta a punta dura quasi tres hores. Així no he de patir pel temps. M’assec als seients del darrere, amb la llibreta i el bolígraf a la falda. Observo i espero. Però no passa res, la veritat. Aquesta premeditació és una bestiesa. Què fas, Irene? Et bellugues motoritzada, ben arrepapada en un vehicle públic, a la recerca de les muses?

Oh, inspiració, vine’m a buscar mentre travesso la ciutat, perduda en un núvol de contaminació tòxica!

Bah! No crec que cap musa decideixi que és una bona idea visitar-me enmig del tràfec constant de passatgers, ni del malson eixordador d’aquesta banda sonora urbana que em maltracta els timpans sense pietat. L’art de crear necessita concentració, necessita silenci. Quan vaig escriure la novel·la del premi, aquella que tenia sentit de l’humor i una ironia finíssima, ho vaig fer asseguda a casa, a la taula del menjador, ben a la vora de la finestra. Però amb la finestra tancada.

En canvi, ara.

Acaba de pujar un nen, a l’autobús. Deu tenir tres o quatre anys i és negre. De color negre. Es pot dir, un nen de color negre? Sí, em sembla que es pot dir. El cul-de-nadó és rosat, almenys de braços, però aquest nen és negre. L’acompanya una noia bastant jove, que també és de color negre, però no tant. Hi ha gradacions en això del color. De fet, als blancs i als bruns i als grocs també ens passa. La gamma és variada, inacabable, plena d’etcèteres.

Però tornem al nen.

No va gaire ben vestit. Duu una samarreta que segurament abans era blanca, però que ara ja no. Ara grogueja de tantes rentades. Això al nen li és igual, és clar. És innocent i feliç i riu amb unes dents mal col·locades i una mena de dring. Vull dir que el seu riure té com un so de campana, transparent i agut, com els drings de les copes de cristall fi amb què la gent celebra els àpats familiars i els dinars de Nadal. Fa una cara bonica, el nen. I té uns ulls juganers que ho exploren tot al seu voltant. Durant uns instants, molt breus, les nostres mirades s’han creuat, però de seguida s’ha girat cap a una altra banda. Com si jo no hi fos, de fet. De vegades penso que soc invisible. Els altres ens poden veure, als expulsats? Qui ho sap, potser no.

Si ningú no em pogués veure, seria més fàcil continuar entaforada al fons de l’autobús gargotejant a la llibreta.

Em vindria de gust escriure una història sobre el nen negre de samarreta arnada i riallada de música, però hi dono voltes i no em surt res. Voldria imaginar-lo en un futur alegre, lluny de misèries i escassetats, treballant en alguna cosa que li agradi, compartint la vida amb éssers que l’estimin, ben integrat dins del món. I potser serà així, però mirant la jove que l’acompanya, a qui ell diu «mama» amb veueta translúcida, m’és difícil. Té un esguard inequívoc, la mare. L’esguard de la fatalitat inabastable, de la dissort gravada a foc en una pell que no és només la seva, sinó la de tots els seus avantpassats, la de tot un poble, la de tot un color (les gradacions importen poc si ets de la gamma fosca) que va néixer mancat de fortuna.

He baixat sobtadament de l’autobús, just quan gairebé es tancaven les portes. No vull mirar més el nen negre i la seva mare, que és negra però no tant. No ho vull.

No sé quina puta mena de teràpia pretén que faci escrivint, el psiquiatre malparit. Quina puta mena de teràpia vol que faci, si tot em dol per dins i algú s’ha endut la llum?

Estic enrabiada de fa dies perquè visc en un vaivé de sensacions. Vull escriure, no vull escriure. Sí que ho vull, però no vull que el cul-de-nadó se’n surti amb la seva. Vull agafar l’autobús però no ho vull. Rellegeixo alguna crítica de la novel·la del premi i em pregunto on són ara la ironia finíssima, la ploma esmolada i el sentit de l’humor. Sé que he d’anar un dia a la visita del sanatori. He mirat el paper i ja falta poc. La setmana que ve, dijous. Sé que m’he de prendre la pastilla, la punyetera dosi d’antidepressius que m’han de mantenir (o això se suposa) més o menys estable. Però no me la prenc amb regularitat, només quan me’n recordo o quan estic molt desesperada. Com ara. Ara m’aixeco del sofà i me la prenc. Se m’ha ratllat una mica la portada de la llibreta del gat groc, i això que és de tapa dura. Però es veu que aquesta nit, que no m’he bellugat del sofà, hi he dormit a sobre. Ahir vaig trobar-me la senyora Remei a l’escala. No sé quina impressió li va causar el meu somriure en forma de ganyota, però és el màxim que soc capaç de fer. Suposo que ja hi està acostumada, perquè ella sí que em va tornar un somrís com cal, escaient del tot.

No tinc ganes de res. Què deu fer, la Rita?

Una de les coses que fa temps que no faig és mirar-me al mirall. Quan em rento les dents, intento desviar la vista cap a la porcellana del lavabo i fixar-me en el raig de l’aigua que brolla de l’aixeta, en les gotetes de dentifrici que esquitxen la blancor. Em pentino amb una revolada, defujo la meva imatge com defugiria la del diable. Però no puc evitar entrellucar d’esquitllada el reflex que em retorna la superfície lluent que tinc penjada al davant. Distingeixo el meu rostre un instant, lleument, molt lleument, però prou per notar la semblança dels meus ulls amb els ulls de la mare. Aquesta certesa em pertorba, perquè se suposa que jo he de fer ulls de boja, i la mare no.

La mare tenia unes pupil·les enormes i franques, d’un verd fosc que no era fàcil de definir. És una de les poques coses que recordo amb nitidesa. La mirada de la mare quan se m’asseia de nit a la vora del llit i xerrava sense parar. Era molt parladora. Molt. També em llegia contes. Qui sap si d’aquelles lectures prové la meva afició a escriure. A voltes fantasiejava que un dia la mare em llegiria les meves pròpies històries. Que absurd. Quines incongruències pensem quan som petits!

L’única cosa que ara tinc clara és que la meva cara no la vull veure. M’incomoda.

De la mare m’agradaria recordar més coses, no haver-la esborrat pel mal que em fa. O perquè era molt petita, o pel que sigui. No ho sé. Però de vegades sí que la veig amb un mocador al cap i les celles pelades. I això em costa de pair.