Reservats tots els drets.

Qualsevol forma de reproducció, distribució, comunicació pública o transformació d’aquesta obra només pot ser duta a terme amb l’autorització dels titulars, tret de les excepcions previstes per la llei. Adreceu-vos a CEDRO (Centro Español de Derechos Reprográficos) si necessiteu fotocopiar-ne o escanejar-ne algun fragment (www.conlicencia.com; 917 021 970 / 932 720 447).

© Hereves d’Isabel-Clara Simó i Monllor, 2020

Drets cedits mitjançant acord amb International Editors’ Co

© Edicions Bromera

Av. Areners, s/n (Pol. El Pla)

46600 Alzira

www.bromera.com

Disseny de la col·lecció: Enric Solbes

Il·lustració de coberta: © Elisa Ancori

Composició digital: Pablo Barrio

1a edició: març, 2020

1a edició en format electrònic: juny 2020

ISBN: 978-84-1358-097-5

El teu gust

Isabel-Clara Simó

Time present and time past Are both perhaps present in time future, And time future contained in time past. If all time is eternally present All time is unredeemable.

T. S. ELIOT

I

Li vaig dir que em feia mal el dit. Tinc psoriasi a les mans, i de vegades tinc alguna plaga. I li vaig dir cura’m. Ell em va agafar la mà i em va fer un petó al lloc adolorit.

A la nit li vaig enviar un whatsapp, que deia: «Em torna a fer mal el dit». No l’hi vaig enviar, en realitat. Ni tan sols teníem mòbil. Fa molt de temps, de tot allò. Però l’hi hagués enviat. I ell m’hauria contestat amb un somriure, potser una rialla.

Uns dies després li vaig preguntar si li podia olorar la cara, i va dir, bé, com vulguis. Em va apartar quan la punta del nas, que respirava pausadament i goluda, li va arribar a la comissura dels llavis. Ho va fer com fugint, sense tacte. Un tret que era molt seu, sempre tímid i directe.

En un altre moment li vaig dir que el volia tastar, que seria només una llepadeta al front, per veure si era salat com tothom o dolç pel color de sucre cremat de la seva pell. Va dir bé. El vaig llepar amb tacte, just al mig del front, i vaig quedar estupefacta: malgrat les aparences era tan salat com qualsevol. Ho vaig dir a crits i ell reia. Es burlava de mi o creia de debò que soc tan ingènua?

Tanmateix era difícil tocar-lo, en qualsevol sentit, perquè era esquerp i poc donat a efusions. O potser jo li feia fàstic. Sí, devia ser això. És depriment que et tinguin fàstic. Molt depriment.

De vegades, i depenent del seu grau de culpabilitat, se m’acostava. No tant com una proximitat física, tot i que sovint m’abraçava castament, com qui abraça un germà, però al capdavall s’hi acostava. Em curava les mans amb la meva pomada de la psoriasi, i em feia la pedicura amb guants i la boca tapada. Em podia fer una manyaga a l’esquena, breu i una mica maldestra, o un fregament lleuger al genoll si tots dos érem asseguts.

Un altre dia em vaig cremar la llengua amb un cafè massa calent. Al cap de poc arribava ell i li vaig dir:

–Em fa mal la llengua. Cura-me-la.

Va somriure i va abaixar el cap.

El molt podrit.

Tanmateix, un dia va ser magnífic. A. i jo érem a Ginebra, perquè jo tenia un congrés (en aquella època, jo col·laborava al Tele/eXpres, un diari de tarda que feia forrolla entre els intel·lectuals; jo vaig tenir la sort que m’hi enviessin, tot i ser una col·laboradora externa i fugaç) i ell em va acompanyar. A l’hotel, òbviament, teníem habitacions diferents. Doncs bé, una nit, quan ja havia pres la meva maleïda píndola de dormir –única manera de vèncer l’insomni– van picar a la porta; arrossegant els peus la vaig obrir i em va dir –i us juro que estava serè– que no tenia son i que tenia ganes de xerrar una estona. Acabo de prendre la pastilla de dormir. Una estoneta només. El vaig arrossegar al meu llit, doble, i em vaig acotxar perquè el son m’abaltiria un moment o un altre i ell xerrava. No sé què havia vist a la ciutat que l’havia excitat. Ja veus. Jo sentia que les bromes del son m’anaven envaint, i aleshores ell es va estirar al meu llit. No sols això, sinó que va aixecar el llençol, es va descalçar i s’hi va ficar a dins.

–Pobret –li vaig dir–. La teva amiga avui no està per xerrar i tu em necessites.

Ni sé què em deia. Però li vaig agafar el cap i el vaig dipositar sobre el meu pit maternal i li vaig amanyagar les temples i els cabells tan curts que portava –com un militar, us ho juro, ai déus del cel!– i de mica en mica va anar callant. Ja no recordo res més. Quan em vaig despertar estava adormit al meu costat. Veges si algú ho veia què hi pensaria! I amb la gana que passo jo en silenci i amb resignació. Quan va obrir els ulls somreia, com un nen entremaliat, i em va dir:

–Ronques.

I tot seguit se’n va anar al·legant urgències urinàries i la necessitat d’una dutxa.

–Això et passa –li vaig cridar quan ja ultrapassava la porta de la cambra de l’hotel– perquè has dormit amb mi sense posar-te guants de goma i un tapaboques d’aquells que tens.

Vaig sentir una breu rialla en el passadís i a l’hora d’esmorzar era el de sempre. Ai.

Havíem dormit junts. I jo, que el desitjava tant, roncant com una tòtila. S’hauria deixat? Estava molt esponerós i rialler quan es va ficar al meu llit. Aquest home és, era, tot un misteri.

No va ser l’únic moment d’intimitat. N’hi va haver un altre de preciós. M’havia vingut a esperar al tren. Havíem fet un mos a l’estació i el pobre estava mortet de son. A la parada de l’autobús –agafar taxi anava contra els seus principis– em va dir ai, reina, com t’he trobat a faltar! I va repenjar el cap en la meva espatlla. Jesús. Me l’hauria menjat a petons. I aleshores va dir: «Tu saps que t’estimo i jo sé que tu m’estimes a mi. Però no saps de quina manera. Ni tan sols imagines com t’estimo jo a tu». Era una declaració d’amor? No ho sé. Però l’endemà escrivia un poema en què expressava la meva immensa felicitat. Una felicitat que va durar fins que el vaig tornar a veure, perquè era l’A. de sempre, distant i, això sí, amable. Vaig escriure un segon poema en què deixatava el meu dolor i deia adeu a un miratge que s’havia esdevingut en una parada d’autobús.

Per a ell, els diumenges eren sagrats. No et podies comunicar amb ell. Si li ho retreies, només aixecava el dit i et repetia, somrient i xiroi: els diumenges són sagrats. Són meus i de ningú més. Suposo que els dedicava, tan net com era, a rentar-se la roba, a tallar-se les ungles, a afaitar-se i a endreçar la seva casa, que imagino caòtica.

De vegades em deixava repenjar el cap sobre la seva espatlla. Us ho ben juro: és el lloc més confortable del món. Se n’anaven els neguits, els patiments nedaven entre sirenes amables malgrat Ulisses, la fatiga era una invenció de frares inquisitorials. Si li ho deia, ell reia, complagut, suposo. Em sento a recer de tot, confessava jo, i ell reia, afalagat, però havia de durar uns instants, si no, em rebutjava, valga’m déu.

Desitjar algú és un patiment perpetu. Si et diu alguna cosa, perquè et diu alguna cosa. Si no et diu res, perquè no et diu res. El desig és sang destil·lada, és icor, la beguda perversa dels déus que segreguen els tumors i les plagues, és la mancança tangible, és respirar dins de l’aigua i és la febre de Messalina i la seva insaciable sexualitat, és sofriment i desesperança. El desig et destrueix el pensament racional i et fa fer passes perdudes com criatures abandonades enmig de vies fèrries i de xiulets de trens.

Com es calma el desig? Només posseint, apoderant-se de l’altre –o l’altra–, i aleshores esdevé fum i remordiments. Totes les religions abjuren del desig. I, tanmateix, no seríem humans sense desig. Serveix per perpetuar l’espècie? No ho sé. Sí que sé que l’únic òrgan existent que serveix només per al desig és el clítoris. Negar-se al desig d’algú és un crim escandalós, per més que les fúries t’abracin els turmells i cridin la teva dissort i la mancança. I malgrat això, ho fem cada dia. Quan tu n’ets la víctima, elabores una incivilitzada ànsia de revenja, i t’avergonyeix la teva conducta. Són molts segles de reprimir el desig: un fet sagrat, ample, solemne i tribal que ens situa al món i al cor mateix de l’univers…

Sense invenció res no queda ben espaiat, a menys que la ment canviï, a menys que els estels es mesurin de nou, d’acord amb les seves relatives posicions, la línia no canviarà, la necessitat no es matricularà: a menys que hi hagi un pensament nou, no pot haver-hi una nova línia, allò antic romandrà repetint-se amb recurrent mortalitat: sense invenció no hi ha res que jegui sota l’encís de l’avellaner, el vern no creix entre els turons que ho voregen tot excepte l’exhaust canal de l’antiga ombria, les petites petjades dels ratolins sota els penjolls de les herbes: no apareixeran: sense invenció, la línia mai no tornarà a les seves antigues divisions quan la paraula, l’àgil paraula hi vivia, esdevinguda ara calç estèril.1

La invenció; les noves idees; viure pensant. Això és ser humà. Amb una objecció: hi manca la fertilitat. El desig.

És el desig secundari, passatger, la crossa on ens repengem per caminar? O és un avenç de la mort? O el fet de no alimentar-lo és negar-se a la vida?

És la Follia d’Erasme el gran esclat del desig? «Car vull demostrar que ningú no pot accedir a l’egrègia saviesa, la ciutadella de la felicitat, tal com ells l’anomenen, sense el guiatge de la Follia.»

Un dia A. em va odiar. Vaig ser una estúpida i, mentre parlava per telèfon –ell que té tanta por de l’àgora, sens dubte justificadament–, jo vaig fer rialles i crits per enartar el seu interlocutor. I es va enfadar. Estava lívid i més quan jo vaig intentar excusar-me dient-li que no havia demanat permís per parlar per telèfon estant acompanyat. Es va irritar tant que em volia deixar en aquell moment i esborrar el passat i el futur i rabejar-se en les meves llàgrimes, que no va fer cap intent per consolar. Va ser un episodi lleig i que encara ens avergonyeix a tots dos. Vaig veure com fugia de mi i com me’n quedaven de buides les mans. I com l’enyorava encara abans de partir.

Episodis i episodis, en què sovintejaven l’alegria i les rialles. Ell tenia talent, però les manilles de la seva cultura el tenien pres pels canells. Les meves manilles són més flexibles, una cosa que tant ens ha costat d’obtenir. I encara.

De vegades el mirava, ja mort el desig, i el volia abraçar, com una germana. El seu rebuig, cada cop més subtil, era, però, evident. Era asexuat? Perquè mai no tenia parella ni semblava necessitar els focs del sexe ni els jocs excitats del que diem amor.

L’amor existeix? O és l’exaltació d’una necessitat, i en definitiva l’imperiós atavisme de perpetuar l’espècie? Després de l’exaltació què queda? Amistat, malfiança? Companyonia i, a la vellesa, necessitat mútua?

El que sí que sé és que l’amor no és mai innocent. Romeu i Julieta han de morir a la tendra edat de catorze i disset anys perquè l’amor no es desvetlli i romangui al reialme platònic de la immortalitat.

El temps va passar i es va engolir el meu amic de color de caramel i de gust salat. Vaig tenir altres amics. Molts. Alguns d’íntims. D’altres anodins. El temps fructificava i, també, s’enduia d’un esbufec algunes joies.

El següent va ser B., el meu culte, prodigiós B. Que produïa enveja i admiració, tot alhora, si és que ambdues coses són separables.

A mi no m’agradava, però escoltar-lo era fascinant. Em tenia bocabadada. No era un home atractiu, però tenia un talent agusat i fèrtil, i li agradava tant parlar! Parlava tothora i no et podies perdre res del que deia.

Hi havia lluna plena i jo la mirava i em deia que era un marbre rodó, fred i tacat i que tanmateix havia teixit de fantasies tota la humanitat des dels seus orígens. Aleshores se’m va acostar (jo repenjava els colzes a l’ampit de la finestra i ell fumava, un tabac de pipa embolicat maldestrament en paper de fumar) i em va dir:

–Soc un sofista, saps? M’agrada aquest nom i no la vulgaritat de la paraula savi. Avui, i ahir, veges com el temps es fa pla de tant en tant, els ensenyen turmentoses futilitats als nens perquè disputin amb més tossuderia que una dona.

–Que una dona? Que t’has begut l’enteniment?

–Ai de mi! No soc políticament correcte o com collons digueu de les fugides d’estudi que feu la majoria davant dels fets. Si els fets són desagradables, poseu tant de sucre que ja no sabem ni de què parlem.

–Estimat, les dones som un producte cultural. I els homes també. Si som tossudes o no, busca-ho en la història.

–La història universal?

Reia amb el seu riure tremolós i amb aquell matís de superioritat que portava enquistada a l’ànima.

–Jo sempre dic –vaig replicar– que hi ha una cultura de l’harem. On es formen les nostres destreses i els nostres vicis. No per natura: per aquesta maleïda cultura de tenir les dones tancades, i estimular, així, la vanitat i la competitivitat. L’enveja i el desprestigi mutu.

–Ho contaré arreu, que a tu, tan feminista, no t’agraden les dones…

–No siguis estúpid, home! També hi ha la cultura del pati d’escola. On apreneu a ser gallets i a ser brutals si convé, on el pitjor insult és dir-li nena a algú i on massacreu els nens homosexuals.

–Ja ho he entès, no insisteixis…

–Em faries un petó al dit? És que em fa mal…

–Ni jo soc ton pare ni crec que la saliva aliena tingui cap propietat curativa.

–Ets un racionalista, oi?

–Exactament.

–I el que m’has dit era d’Erasme, oi?

–Bravo. Comences a aprendre.

I aleshores hi hagué xivarri al carrer, i uns diguem-ne músics van començar a tocar instruments barats i la gent cridava i saltava. Són els rituals de dissabte al vespre, quan fa bo. Vaig sentir ganes d’abraçar-lo però em vaig captenir, perquè el que de debò volia és que algú em fes un petó al dit i que jo em llepés goludament el petit rastre del petó i em sentís estovada i molla.

–Saps? Un pensament que no pot ser traduït en paraules, és un mal pensament; unes paraules que no poden ser traduïdes en acció, són unes males paraules. Ho entens?

–Així doncs, la noesi i el neuma de la fenomenologia de Husserl són males paraules?

–Exactament. De vegades penses, tu.

El meu amic B. se sentia superior a mi. De fet se sentia superior a tothom. Ho era, a la seva manera. Tenia un cervell complex i delicat i una cultura alambinada i extensa. No, no era atractiu. Però jo no podia passar d’ell. I alhora em feia por. Una por atàvica a ser devorada per la seva robusta personalitat.

Quan no estàvem junts m’escrivia. I un dia em va dir que les seves cartes eren un tresor, que en tingués cura. Era humiliant, però malgrat l’adoració que li prestaven tots els homes del seu entorn (de dones, no en tenia cap, excepte a mi), jo encara preservava el dret a la meva individualitat (quina bovada acabo de dir!). Vull dir que em resistia a la submissió que el seu entorn li atorgava.

–Tothom et demana favors intel·lectuals –li deia.

I ell replicava:

–Saps com deien els romans als qui dispensen favors?

–Com?

–Stultitia.

–De debò?

–De debò. I els grecs en diuen Moria.

–Tu saps coses d’altres camps? Per exemple: quant pesa la Terra…

–5.970.000.000.000.000.000.000.000 kg, si no recordo malament.

–Amb gent o sense gent?

Va riure amb les seves riallades greus i sorolloses.

–Això és d’un acudit!

Després de les rialles va afegir, sempre feridorament, tot i que feria amb innocència: no vas a la biblioteca, tu?

Per una banda, quan s’enfadava o s’ofenia, cosa que només es produïa per ofenses intel·lectuals –la moral és relativa, tothom ho sap, deia–, responia amb una ira immensa, capaç de congelar un gall quan canta a trenc d’alba o de fossilitzar un ratolí escàpol. En aquells moments ningú hauria volgut ser enemic seu.

Produïa enveges, és clar, però els qui l’envejaven no li arribaven a la sola de la sabata i podria trepitjar-los si fos venjatiu o una mala persona. Els qui el coneixien, senzillament sabien que era superior, i que de persones així, n’hi ha molt poques. Els més astuts se n’aprofitaven. La resta es retia a ell. I ell se sentia feliç i era sociable i estrany.

Em pregunto per què m’estimava a mi.

Per què estimem. Per què una persona estima una altra.

Tinc la teoria que això de l’amor s’ho van inventar els trobadors i ho van inflar els romàntics: hi ha desig, i també el sentiment d’estar a gust amb una altra persona. Com podria conviure una parella, homosexual o heterosexual, tants i tants anys sense odiar-se? És com un pacte: ja no hi ha desig, i ara vaig amb altres parelles i tu també, i després xerrem les llargues nits d’hivern…

Un dia, B. em va dir: «Has llegit el Faust? Coneixes Goethe a fons?».

–Ni una cosa ni l’altra. Il·lustra’m, oh déu del coneixement i la intel·ligència!

–Si no fossis dona, ara mateix et ventaria un bolet.

–I da-li amb això de ser dona o home!

Escrivia poemes, de vegades, i el desig de la llibertat i de la racionalitat l’estremien i somiava una Ítaca gloriosa i llunyana. No era una utopia, en ell inconcebible, sinó un somni real, en què les bestieses són vençudes com sant Jordi mata el drac.

–Al meu poble, Alcoi, sant Jordi mata moros.

–Això també és políticament incorrecte i exactíssim segons la Història. Les tropes de Jaume I contra al-Azraq. Vam guanyar nosaltres, però al teu poble encara estimen els moros, com si sentíssiu una recança, un remordiment, un passat clavat a les venes i al corrent sanguini.

Un dia em va fer uns apunts preciosos. A precs meus, va fer mig foli que resumia cadascun dels vint segles. El segle XXI encara no havia començat, fa molt de temps de tot plegat. Era encisador. Era fer-me sàvia de sobte. O sofista. No, no arribo a tant. I un altre dia em va traduir la cançó de moda, de Joan Baez. I encara un altre dia va fer portar la tuna als peus del meu balcó. Jo, que odiava la tuna i tot el que representa, no hi vaig sortir ni tan sols per cortesia. Vaig ser cruel, li vaig causar un mal profund en la seva pell fina, malgrat que el seu mal gust de vegades apareixia com la cara de la lluna de Méliès amb una ullera encastada a l’ull, us en recordeu?

Predicava i predicava, i tot era valuós. Però el seu contacte físic em produïa repulsió, què vols fer-hi. I així de mica en mica s’allunyava de mi.

Un dia em va dir, saps, noia? Ser víctima i ser bo no són la mateixa cosa. No ho entenc. En un accident de cotxe pot morir un perfecte fill de puta. Que n’és la víctima. És clar. I saps una altra cosa? Aquesta és de l’exquisit Matisse: una dada exactíssima no té per què ser veritable. Pots dir això pesa 131 grams i 312 mil·ligrams i ser completament fals.

Sempre em deixava bocabadada.

Però en l’endemig va passar una cosa curiosa: un dels seus més fervorosos admiradors, i que es dedicava a les mateixes coses, devorat per l’enveja –quina llàstima, perquè era un home extremadament intel·ligent, tot i que no era genial, com B.–, em va començar a fer l’aleta, perquè em volia amb ell, volia robar-me del seu espectacular amic. Jo m’hi vaig sentir atreta: era com B, però amb un físic més plausible. Creu-t’ho: quan les coses van començar a rutllar, entre nosaltres, vaig sentir-me decebuda i vaig adonar-me que no em despertava el més mínim desig sexual.

Vaig jurar que no volia més homes i que m’havia de concentrar en els estudis: d’entrada trobar feina, i fer-la compatible amb la tesi doctoral, i als homes, que els bombin. Tenia la llavor de la curiositat que havia plantat B., i poc temps i poques oportunitats; però d’homes, ja no en volia més.

Tanmateix, va venir C. Era bastant més gran que jo. Era un expert en pintura contemporània i en sabia un niu. Dissortadament era partidari de totes les coses esotèriques del món, cosa a la qual jo responia amb rialles o amb ironia. B. m’havia inoculat el racionalisme que per sempre més sentiria al fons de la panxa i a la punta dels dits. Ell, tot el contrari. Per exemple la numerologia. Les supersticions modernes són idèntiques a les antigues. Això d’atorgar un valor a cada número és ridícul. Ell em va ensenyar que només hi ha 11 números: el 0, que significa l’absolut; l’1, que significa l’individu; el 2, que significa unió; el 3, comunicació; el 4, creació; el 5, desequilibri; el 6, reacció; el 7, pensament; el 8, poder; el 9, plenitud; el 10, renaixement.

Aleshores, si no recordo malament, sumes les xifres d’un número, per exemple, 9413, i dius 9 i 4 13, i el 13 és 1 més 3, és a dir 4, més 1, cinc, i més 3 vuit: vol dir poder.

Ell sempre actuava, com diu Umberto Eco, amb «un excés de meravella». Creia en les coincidències, s’esforçava per entendre la Bíblia, tot i ser ateu, i les seves conclusions eren irrisòries.

Però C. era un home en tots els aspectes encantador, i molt culte en segons quines coses. Xerrar amb ell, si no li agafava la revolada mística, era un plaer.

Tenia cops de geni, tot i que generalment era pacífic. Era una mena del repòs de la guerrera, tot i que fa una mica de vergonya qualificar així un home. (Hi ha un cert deix de malícia, no? O un pèl de revenja, oi?). Quan no estava ni enfurismat ni capficat en les seves revolades místiques, era de debò un magnífic company. A més, si li preguntaves, la majoria de les vegades sabia contestar; si no era així, ho consultava.

El seu bon gust en pintura era una mica el reflex de la seva personalitat. Devia ser un 5, pel seu desequilibri. Però tot i això era un encant, i a més era la persona que més companyia feia del món. No molestava si estaves capficada. Seia amb tu quan miraves la televisió; no emprenyava mai; senties la seva presència sense que et pesés enlloc.

Viatjar amb ell era un plaer. Visitàvem museus d’arreu i ell feia constar que només s’ha de mirar un artista, màxim dos, i que si cal un sol quadre.

–La gent que va a París visita el Louvre en un matí… Què els queda, al magí? Coses borroses i infames. La pintura ha de ser contemplada. I una simfonia escoltada en absolut silenci, i una novel·la s’ha de llegir enclaustrat, lluny del soroll i les distraccions.

Un dia vam visitar Kandinsky i em va dir, a l’orella, per no molestar els altres visitants, el secret del pintor i em va fer una lliçó magistral del rus fundador de l’abstracció. A mi m’agradava; després d’escoltar C., n’estava fascinada. I un altre dia va ser el torn de Matisse, sobretot les cinc persones taronja que dansen una espècie de sardana còsmica.

D’altra banda, jo, amb intervals, continuava amb la tossuderia de tenir el doctorat. I estudiava, amb una avidesa que no havia tingut abans. I ell era un company, aleshores, esdevingut silenci. Senzillament desapareixia. No tenia ni un bri de curiositat pel que jo feia i això m’agradava, tot i que també soc xerraire de mena. El silenci és bo per pensar.

–Per què parles en veu alta quan estudies? –em preguntà un dia de sobte.

Jo? Em vaig quedar desconcertada. Jo? Ho dubtava, però d’altra banda el meu esperit racionalista em burxava: per què ho hauria de dir si no fos veritat?

A partir d’aleshores em vaig adonar que parlo en veu alta; bé, millor seria dir-ne mussitar. Em felicito a mi mateixa o em renyo: «Què fas palplantada davant la nevera oberta sense saber quina classe de cosa venies a buscar, estúpida?». O: «Veus?, això està bé, ves per aquest camí».

–I quina mena de coses dic?

–Es fa difícil de dir, primer perquè no t’escolto i segon perquè no s’entén.

–No s’entén perquè m’embarbusso o perquè les coses que dic no tenen sentit per a tu?

–Totes dues. I no et posis a la defensiva. La meva pregunta era innocent.

C. era impotent, però li agradava abraçar i petonejar. També tenia un mal geni còsmic. Un dia, ni recordo per què discutíem, em va posar les mans al coll, i va començar a prémer, a prémer de debò. Em faltava l’aire i no sé com vaig aconseguir desfer-me’n.

Ja no l’he tornat a veure. Mai més.

Em pregunto per què els meus amics íntims no copulaven: el primer per barreres culturals o perquè era asexuat; el segon perquè a mi em repel·lia el seu físic; i el tercer perquè era impotent, físicament impotent.

Mala sort? O una predisposició natural?

Ai.

II

El meu amic –aquest definitiu, pensava jo– es deia Pascal, com el genial escriptor de les Cartes provincials. Era el cognom –de nom era Jaume, ja veus–, però tothom li deia Pascal. Alguns indocumentats li deien Pasqual.

La vostra doctrina no pot ser més còmoda. Contestar sí o no, a gust de tothom. Ara comprenc perfectament per a què serveixen les opinions contràries que tenen els vostres doctors sobre cada matèria, ja que unes aprofiten sempre i unes altres mai no fan mal. Si el vostre compte no serveix, us n’aneu per un altre i així sempre aneu sobre segur. Se m’ocorre una dificultat i és que, després d’haver consultat un dels vostres doctors, i agafant d’ell una opinió una mica elàstica, qualsevol es pot veure estafat si ensopega amb un confessor d’opinió diferent i li nega l’absolució si no canvia de conducta.2

Citacions com aquestes ens les bescanviàvem i rèiem de la subtil ironia del gran entre els grans de la literatura francesa. Ell, però, era més de les Confessions, i algun cop me’n llegia un fragment. No m’havia de convèncer: soc una devota de Pascal –l’escriptor francès del XVII– i també del meu elegant, una mica mel·liflu i abraonat professor d’art de l’Institut Francès, on l’adoraven.

Jo era ben conscient que l’havia de compartir amb les alumnes i les companyes, amb la gent que passava pel carrer i amb una amiga entranyable, ja gran, que el tenia absort.

Us diré com era: no massa alt, molt prim, els cabells, ben foscos, llargs i una mica descurats; vestia amb una elegància llangorosa no gens rebuscada ni estudiada i tenia una veu ronca i càlida. Era una persona de talent, però en canvi no era creatiu. La seva afició més apreciada era la fotografia, sobretot les variacions sobre quadres famosos. Si hagués tingut el Photoshop, llavors, no puc imaginar què hagués fet.

El vaig estimar de seguida. La seva conversa, les seves bones maneres, tan inhabituals en el meu ambient, les mirades lànguides i l’autocontrol amb què es dominava –els meus amics eren de mena promiscus, en general. Portava els cabells bastant llargs i, tot s’ha de dir, una mica greixosos, de manera que el serrell li queia formant una espècie de madeixa lluent. I adorable.

–Has llegit Tàcit?

–No me’n recordo. Ara estic submergida en Plutarc…

–«El respecte és més gran com ve de més lluny.»

–I?

–T’estic dient que el meu respecte per tu no et deu semblar gran cosa. Encara que a un espectador imparcial li deu resultar fascinant.

Em vaig quedar estupefacta. El meu amic Pascal era, doncs, vanitós. Tot seguit vaig descobrir que la seva vanitat no em feia nosa. Encara més: la vanitat és menyspreable si prové d’un mitja merda. Si prové d’un home refinat i culte és adequada, com la que gastava el meu amic B.

–Per què llegeixes Plutarc? No ho havies fet quan la carrera?

–Sí, una mica, però m’està absorbint amb la seva manera tan actual d’expressar-se.

–Actual?

–O potser és que les trifulgues humanes són sempre les mateixes. O potser és perquè, ai déus!, perquè escriu tan bé i els seus personatges esdevenen tan reals que de mica en mica et va xuclant i xuclant.

–Bé, els romans no tenien massa trifulgues amoroses. De fet els agradava més estar amb nois joves que no amb frívoles dones.

–Em sembla que el que els molestava de les dones és que, al primer embat, podien quedar prenyades…

–No ho diràs de debò: saps que els primers preservatius els van inventar ells? Els feien amb budells de vaques. O no sé de quin altre animal. Escolta, per què sempre dius «els déus» en plural? És influència de Plutarc?

–No, no, em ve d’antic. No soc creient. Ara bé: soc de cultura cristiana. Una catedral o una verge o el moribund Crist m’emocionen. Estic pastada de tot plegat. Soc història, jo.

De vegades em recomanava algun autor francès, contemporani, que sempre em decebia, cosa que mai de la vida li vaig dir a ell. O parlava hores senceres de pel·lícules, decadents i antigues, precioses totes elles, com ara Fellini o l’ambigu Pasolini o el tètric Buñuel, o el lluminós Billy Wilder. Jo, en canvi, li recomanava llibres. Aviat vaig advertir, per la seva manera ambigua de contestar, que no llegia les meves recomanacions.

Això em va provocar una lleugera depressió.

Ni ho sabia ni ho sospitava, que la meva relació amb ell estaria tota ella pastada de depressions. De tristesa.

En aquell moment encara no l’estimava tant com l’estimaria.

I em delia per fer l’amor amb ell.

Ell, però, no tenia pressa.

En canvi jo sí que contemplava, fins a assaciar-me’n, les seves fotos, que eren quasi un objecte de culte per a mi.

Pascal tenia la pell citrina, la barbeta aguda, el nas de ganxo i les celles espesses. Si li acariciaves el rostre –un gest al qual no es pot negar cap home; ah, perdó, s’hi negava el meu amic A.–, notaves una barreja d’aspror i d’alguna cosa lliscosa, suau, tot plegat.

Un dia érem en una cafeteria i ell parlava i parlava del seu homònim, al qual sempre he retut adoració. I tanmateix jo estava més atenta als seus gestos més petits, a la seva elegància, a la seva veu lleugerament cavernosa però subtil, a les carícies que endevinava sumptuoses, càlides i agudes, enervants i a prop del crit. Hi havia gent en les altres taules. Hi havia un matrimoni gran, que no es parlaven i miraven la gent que passava per davant del finestral. I, en una altra taula, dues parelles joves, d’una vulgaritat ignominiosa; de vegades elles cridaven, però ells parlaven fort i amb afectació. Hi havia també una dona de mitja edat que llegia, però era un llibre d’aquells de moda, molt emocionant i que no deixa rastre enlloc. Entremig quasi ballava una cambrera prima, que gastava bromes amb tothom, sense ofendre ningú. Una altra parella, com nosaltres, va entrar i van demanar whisky Macallan i es miraven als ulls com si tinguessin set i gana i totes les flagrants necessitats que suscita el desig mutu.

–«…jo li parlo de les màximes dels casuistes i vostè em surt amb aquesta historieta fora de lloc precisament quan anava a parlar-li de les nostres màximes relatives als cavallers. I què hi pot mancar en una doctrina que ha passat per mans tan hàbils?»3

Va alçar els ulls del llibre i em dirigí una llambregada burleta. Jo, que amb prou feines l’escoltava, això sí que ho vaig sentir.

–Eh? Què vol dir el teu Pascal amb això? Em rebenta que els homes us prengueu a vosaltres mateixos tan seriosament.

–No hauríem de fer-ho?

–Mira, bonic: les dones som imprescindibles. Quan hi ha un naufragi no compteu per a res. Quan hi ha guerra, les dones són preservades, perquè matar una dona és matar vida. Vosaltres sou prescindibles.

–No m’ho diguis a mi, digues-li-ho al teu admirat, segons dius, Pascal!

–Et conto un acudit. Un home li diu a un altre: al Brasil només hi ha prostitutes i futbolistes. Eh!, s’exclama l’altre, que la meva dona és brasilera. Ah sí?, replica el primer: i en quin equip de futbol juga?

–Estàs segura que aquesta estupidesa s’avé a les paraules de Pascal?

–No, no ho estic. Només volia la revenja.

–I ara, quina revenja, noia.

Era expert en art, i li agradava parlar-ne. I que l’escoltessin. Un dia em va dir si coneixia la Gioconda. La meva estupefacció va ser enorme. Hi ha algú, arreu del món, que no conegui la Gioconda? Ah, ja, va replicar amb desdeny. Tu et refereixes al quadre La Gioconda, el del Louvre. N’hi ha més? Hi manca la gestació, que els agents turístics han convertit en un dels misteris millor guardats.

–Però, estimat, hi ha tot d’ombres al voltant de la Gioconda. Hi ha qui diu que era un home.

–Això no té ni el més mínim interès. Veuràs, hi ha, a Siena, un quadre molt notable de Cesare Maccari, que es titula precisament Leonardo pintant la Gioconda. O una cosa semblant.

–I?

–…Hi ha la dama, asseguda, hi ha un deixeble que pren mesures, hi ha un llaütista que toca i un poeta que declama, i hi ha…

–L’art total?

–Una cosa així. I hi ha Leonardo davant la tela; al fons, un deixeble s’ho mira de reüll.

–És un bon quadre?

–És un quadre emocionant. Com si espiessis entre les escletxes de la història.

–M’agradaria veure’l.

–Acabem primer Barcelona.

Això ho deia Pascal perquè havia acollit amb entusiasme una idea meva: despullem Barcelona! Traiem capa a capa la seva essència!

Pascal era de nacionalitat francesa però havia nascut a Barcelona (crec que la idea de ser un francès-català l’humiliava una mica) i era tan barceloní com qualsevol. Però no coneixia Barcelona. Jo tampoc n’era una experta, per tant ens ho vam plantejar com una il·luminació, com un safari, com un viatge iniciàtic o com caram ho vulgueu anomenar.

Vam procedir amb ordre: de l’exterior a l’interior. Vam pujar al Tibidabo i vam veure la pol·lució i els caballitos. Vam veure el temple del Sagrat Cor, obra de l’arquitecte Enric Sagnier. Però l’estàtua inicial no és aquesta que veiem. L’original era de Frederic Marès. Els rojos la van ensorrar i va ser substituïda per una altra estàtua de Crist de Josep Mint. Ara bé, no era el que havia de ser: la imatge del Corcovado de Rio de Janeiro. Tot el contrari: era pedra freda, gèlida, que no despertava l’imaginari.

–Saps? –li vaig dir el dia de la Gioconda–, hi ha un breu fragment d’Eliot…

–T. S. Eliot?

–Sí, és clar, que fa:

Between the idea and the reality between the motion and the act falls the shadow.4

Barcelona és una ciutat complexa. Una ciutat que s’amaga ella mateixa i et reapareix, ací i allà; és superficial i alhora profunda. Barcelona és bella.

Anàvem a llocs i més llocs, somiàvem ombres i grandeses, hauríem visitat el CosmoCaixa però no existia, potser vam comprar al Servei Estació, que tanmateix és una botiga, i sé que vam anar a Santa Maria del Mar i ens vam sentir petits, i vam anar a una gelateria que no recordo com es diu i ens vam sentir apetitosos. I vam anar al port i vam llogar un helicòpter que ens va fer sentir-nos una àguila que domina el cel de Barcelona. I, per descomptat, vam anar a aquesta meravella alada que hi ha al cor mateix de la Barcelona pobra: Sant Pau del Camp. Respirar-hi ja és un plaer. I de mica en mica, anàvem aixecant, capa a capa, tot Barcelona, sabent que és una ciutat que no s’acaba mai. Com Londres.

I per fi, un dia, rere el nostre virginal passeig i els nostres descobriments entre amargs i divertits, vam fer l’amor. No va ser iniciativa d’ell ni meva, va ser que estàvem retuts i encesos, va ser Barcelona i les seves capes d’història qui ens va acoblar a terra; entre gemecs i crits de passió vaig descobrir que era el millor amant del món, com no n’hi havia hagut cap d’altre ni n’hi hauria en el futur cap que se li assemblés. Érem dos cossos i un desig com una foguera, xuclàvem i no en teníem prou, mossegàvem i no ens sadollàvem, furgàvem, i faltava quelcom i ens acoblàrem i els sucs de la terra i els del món i els de l’univers van començar a fluir i ens van arrossegar més enllà de la passió. Ell estava dins meu i jo dins d’ell i era l’equació perfecta, la igualtat intensa del desig i de la fàbrica dels homes i de les dones, i mai no ens sadollàvem. Malgrat que el cos, el meu i el seu, grinyolaven de tant d’èxtasi.

Vaig saber que era ell. Que no n’hi hauria mai cap d’altre. Que l’havien fabricat per a mi. I a mi per a ell.

Així va començar una relació intensa.

És cert que l’acoblament original mai no va tenir parangó amb cap d’altre. Que aquells minuts, hores o dies, en què ens havíem rebolcat sobre els nostres sucs i sobre les nostres lascívies ja no tornarien mai. Però cadascun dels rebolcons era com una imatge en un mirall d’aquell primer encontre, i el record donava color i esclafit, i foguera i roig ferri sobre el foc, i set abrusadora i màgia concertada. Era, però, el record, no la realitat, que sí que era plaent, però aquell primer encontre mai no podria ser no sols superat ni tan sols igualat.

–Saps que Persèfone es va convertir en reina de l’infern gràcies a una magrana?

M’ho va dir un dia que jo menjava els grans, dolços i aspres, d’una magrana. Conec un fruiter, de Lleida, que té una botiga modesta, però que és dolç i amable i a sobre té la millor fruita de Barcelona. És a tocar de casa i jo n’era addicta. Doncs ell em preparava la magrana pelada i polida i m’ho servia en cons de plàstic i jo, sense adobs, me’ls menjava amb les mans i la llengua.

Pascal em va dir: ets com Persèfone. Pertanys a l’infern per una magrana. Hades et va raptar i tu, tan bella, vas ser feliç sent reina dels inferns.

–No era Proserpina, la reina dels inferns?

–Ai, estimada, els llatins ens ho van copiar tot, als grecs!

Ell era el grec? Era el pur? Era el passat? Era la cultura? Era la sublimitat? I doncs així què era jo? Una romana? Una catalana, degradada pel sediment del temps, i deixatada de barreges i musculatura aliena?

–Aleshores, explica’m el paper d’Eurídice.

–Eurídice és la perdició d’Orfeu, que és la poesia i la música, com totes les dones sou la perdició dels homes.

–Va, noi, no siguis vulgar!

I així el nostre esnobisme i la nostra pedanteria compartida acabaven sovint amb un estirabot. Feia riure.

Això creia.

Jo l’estimava amb una força d’amazona, amb un delit de sirena d’Ulisses, amb un plaer bàquic.

I ell de mica en mica anava transformant el nostre amor en una relació convencional.

Maleïts siguin els déus!

III

El pare de Pascal es deia Paul i la seva mare, Rita. Vivien a Santa Coloma, en una casa isolada i elegant, tot i que no eren rics. Ell era francès i ella originària del Tirol, però nascuda a Catalunya, com el mateix Pascal.

El pare havia estat relligador, però solament de textos antics i d’exquisideses artístiques. S’havia fet un nom, en la professió, vint anys enrere, i es veu que s’havia guanyat la vida raonablement bé. La dona era rossa i molt activa i de professió era biòloga. Ara gaudien del retir. I es veu que havien viatjat força.

–Si no fos pels viatges, ara tindrien una fortuneta. Però què vols fer-hi? Tenen el cul d’en Jaumet. No van tenir més fills per tenir permís ètic per viatjar, ni que fos per camins polsegosos o carrejant maletes, sense luxes.

Tot això va tenir lloc arran d’una invitació de Pascal a visitar els seus pares.

Ho vaig trobar burgès i decadent. O pitjor encara, de classe mitjana i de perdedors. I tanmateix vaig fer un sí lànguid i dolç que suposo que li va plaure. Diumenge següent anàvem a Santa Coloma per, com va dir ell, literalment, «conèixer els teus sogres». Quasi em feia mal: Pascal vulgar. Pascal ritual. Pascal anodí.

Mestretites.

No sols això, sinó que, ai, las!, vam comprar un tortell de crema de l’exquisida confiteria del meu barri.

Em van acollir amb una naturalitat que només podia ser deguda al fet que era un ritual repetit. La casa era simpàtica i a les parets hi havia estampes de paisatges. Tinc un secret: la primera cosa amb què calibro una casa particular o un palau consisteix a mirar les parets i veure què hi tenen. Recordo, d’estudiant, que vaig llogar un pis amb dues altres noies (insuportables, les dues) i que tenia a l’entrada una horrible tela d’un pintor que es deia… ja no me’n recordo, i que amb un realisme esgarrifós, reproduïa el cap i el tors d’una gitana eixerida, amb els llavis molsuts i les pestanyes llargues (us heu fixat que la Gioconda no en té, de pestanyes?). Doncs un dia va venir el carter a portar-me un paquet, d’uns llibres que havia comprat per correu. Es va quedar mirant la pintura i va dir que això sí que és art i no les lletjors modernes. L’hauria estripat, el maleït quadre. A la casa dels «sogres» hi havia reproduccions plausibles de pintors americans i una autèntica bellesa, tot i que fos una postal, de Rembrandt. El pintor holandès, màgic i lluminós, però també tenebrós, hi reprodueix una mare bressolant el seu fillet. La dona, a les mans, té un llibre. El quadre es diu La Sagrada Família. La dona? Un llibre! La Mare de Déu!

–Com és que no li van posar de nom Blai? –vaig preguntar. I tot seguit vaig copsar que era una pregunta estúpida i sobrera.

–Això dels noms va com va –respongué el pare, vagament.

De fet, la veu cantant, com pertoca, la portava el pare. Semblava un home satisfet amb si mateix.

El dinar era bo: un pastís de truites –carregat de colesterol…– i una carn rostida força tova i agradable, tot i que l’havien tinguda massa temps al foc, i per tant, es feia filosa. Les postres van ser el nostre tortell.

Per a la cerimònia del cafè –en aquella casa, el te ni sabien el que era– vam passar a la saleta, nom circumspecte per a una habitació amb taula de faldilles i un parell de sofàs atrotinats i, això sí, un gloriós balancí antic del qual es va possessionar Pascal, tot seguit. I aleshores el pare va explicar una història sorprenent.

–Detesto el veí. Me n’ha fetes de tots colors. La seva casa està només a uns cent metres de la nostra i és un conco sovint sorollós i enormement ensalvatgit. En cap moment li he manifestat el meu rebuig, però sé que es mira la Rita amb lascívia. I temo que ella li correspon.

La Rita va continuar prenent el cafè, sense ni tan sols aixecar els ulls, no per desdeny ni per vergonya, sinó perquè aquella història se la sabia de memòria. O perquè era veritat i ella corresponia al veí, i es rebolcaven sentint-se culpables, que és una manera magnífica de rebolcar-se.

–El cas és que m’he decidit a matar-lo.

Vaig fer una llambregada a Pascal, que es mirava el pare sense cap senyal d’astorament, sinó amb una mirada més d’educació que no d’interès.

–Fins i tot he trobat un mètode infal·lible, gràcies al qual ningú no m’inculparà. He practicat, i encara practico, la sarbatana. En soc, podríem dir, un mestre consumat. També he ideat com subjectar una agulla d’injecció –en tinc capses senceres, en perfecte estat– al lloc on es bufa perquè surti disparada en línia rectíssima. Només que, tot i que li encertaria el cor i el mataria, sense cap mena de dubte, queda l’agulla. La trobarien i, com que una sarbatana té un radi d’acció limitat, la cosa els portaria aquí, i veurien la meva col·lecció de sarbatanes i d’agulles d’injecció. Així doncs tinc dos camins: o bé fer servir el fil amb què operen, aquell que de mica en mica es dissol, o bé m’he de refiar d’una agulla de gel. Però les provatures són infructuoses. Primer, perquè el fil d’operar no es manté rígid i l’hauria d’emmidonar i aleshores deixaria rastres. Potser hi ha alguna mena de cola que es dissol, però per ara no l’he trobada… l pel que fa a l’agulla de gel, la fricció en bufar la deixa tova perquè en ser molt prima si volem que penetri fins al cor…

–Però escolti: tinc entès que hi ha molts productes que no deixen rastre ni en l’autòpsia més rigorosa. Per què no convidar-lo a dinar i posar-li verí indeleble als canelons?

–Convidar aquell desgraciat? I ara!

Pascal va desviar la desagradable conversa en dir que si encara hi era aquella reproducció de Rafael a la seva antiga cambra.

–Però, fill, quina pregunta! –va saltar la Rita–. Hauries de saber que mai de la vida tocaré res de la teva cambra. No saps la quantitat d’estones que hi passo, recordant-te.

Pascal li va fer una manyaga a la mà, però era tan evident que aquella dona feia comèdia! Quan vam arribar li va fer un fred petó a la galta i se’n va anar corrent a la cuina on deia que no sé quina cosa es podia cremar. Durant tot el dinar i mentre el seu home maquinava assassinats, es va mantenir distant. No em lligava que ara i adés era capaç de fer-ne, de la cambra del seu fill, una mena d’oratori sentimental.

I si s’entenia amb el veí? O, més plausible, i si el pare estava com un llum?

Sigui com sigui, la meva primera impressió és que el mateix Pascal era un enigma. El que passa és que aleshores encara no sabia tots els secrets que amagava.

Aquell dia, en sortir de casa els pares, va ser la primera vegada que em va renyar. Després, ho faria sovint. Jo no soc una persona feble; de fet, soc decidida i em fan por només les coses incontrolades (un policia malhumorat, un aldarull públic, un gos rabiós, un atracament –a casa o al carrer–, una explosió, una guerra, el maleït racisme i l’odi que comporta, que s’apagui la llum, de sobte, en especial si estic treballant a l’ordinador i no n’he fet còpia, una baralla violenta). No soc pusil·lànime, encara que no em definiria a mi mateixa com a valenta: mai no cometria una intrepidesa, ni desafiaria alguna llei física. Tanmateix, amb Pascal tot era diferent. Jo n’estava penjada. Els seus pares, estranyots, m’eren absolutament indiferents i vaig fer un comentari, quan sortíem de sa casa de Santa Coloma, que més o menys feia així:

–El teu pare té molta fantasia. Saps si repapieja?

Es va parar al bell mig del carrer, just abans d’obrir la porta del cotxe, i em va mirar. Tenia la mirada fosca i em va aixecar el dit índex a la cara.

–Escolta’m, guapa, mai, vull dir mai, no parlis dels meus pares més que amb el respecte degut.

Em vaig quedar una mica tallada. Ja al cotxe, enmig del silenci que succeeix totes les bregues, li vaig mussitar:

–Saps qui era Estratonice?

Ell va continuar callat, amb les celles corrugades.

–I saps qui era Quiòmara?

–M’importa un ou.

–Em pensava que trobaves que els teus ous eren importants.

Silenci de nou.

–Qui eren?

–Mira: Quiòmara va ser violada per un soldat, quan era presonera de guerra. El violador, però, era un soldat que estimava els diners, i va fer un pacte: tant d’or i us torno la dona. Quan dos centurions s’hi van presentar amb un saquet d’or, ella va fer un gest a l’altre i aquest li tallà el cap en rodó, al violador. Ella manà embolicar el cap tallat i, en ser davant el seu marit, el tirà als seus peus i va dir: «Només ha d’existir un home que hagi tingut relacions amb mi».

–I què vol dir tot plegat?

–Et parlo de dones fortes.

–Les teves petulàncies, guarda-les per a quan jo estigui de bon humor.

Que què vaig fer? Vaig abaixar el cap i vaig callar. M’adonava que allò era una victòria per a ell, i que jo, sense voler-ho –o volent-ho–, li donava poder sobre mi. I a fe que el va fer servir sempre.

No va ser una disputa qualsevol. No: va ser quelcom més profund. Vaig intentar adobar-ho, però ell estava tancat en banda. Havia ofès els seus singulars pares, i aquesta era una ferida inguarible? No ho sé, però Pascal estava lluny, molt lluny, de mi. No sé per què no trencava definitivament amb mi. Però havia començat una guerra, sorda i purulenta, entre tots dos. Jo el desitjava, i pel que veia, ell em desitjava a mi. Per què vam començar a competir? No ho sé, tampoc no ho sé. De fet, jo em replegava a cada embat seu i sempre m’adonava que no hauria d’actuar així, que estava alimentant la guerra. Què havia de fer? Plantar-li cara? Sé del cert que el perdria. I no sols això, sinó que circulava dins meu un espant, un terror, una còsmica paüra. A cada fracàs, el meu afany d’humiliació augmentava.

Em vaig adonar que tenia símptomes de depressió. Però no aquella sensació quotidiana que definim dient que estem depre, sinó una cosa més profunda. Hi havia abocat, en Pascal, tot el meu ésser, i ara l’estava perdent. I jo em perdia amb ell.

Fins i tot vaig pensar a anar al psiquiatre, o m’acostava a la dolça Amanda, la meva farmacèutica, a demanar-li un fàrmac que em fes recuperar el seny. Endebades: m’hauria enviat al metge i m’hauria fet uns copets a l’esquena i hauria murmurat: no et reconec, de debò que no et reconec.

En efecte, la meva degradació va ser ràpida, ni jo mateixa em reconeixia. On era la dona valenta, decidida, llenguallarga i provocativa i tot el que sempre m’havia caracteritzat? Hi ha persones que et poden xuclar la voluntat?

Com que tinc una bona biblioteca, vaig indagar. En acabat, de manera frustrant, vaig anar a la biblioteca pública. Vaig dir a la bibliotecària, que em coneixia també de sempre, Rebeca, que estava fent un treball sobre l’opressió de les dones. A veure què em recomanava. Em va recomanar bé, perquè llegia, astorada, la meva pròpia vida en aquelles pàgines plenes de neurosis letals. I això que era un llibre antic: un clàssic del feminisme. Es tractava de The Femenine Mystique, de Betty Friedan, que algú va traduir malament com ‘La mística de la feminitat’.

Enlloc no deia com se surt d’un camí que has encetat sota la llum d’estels malignes i l’ombra de la lluna nova. Em va agafar la dèria de passejar quan estava molt plorosa, perquè el cas és que vaig començar a sentir por de mi mateixa.

Jo, tan valenta, tan audaç, tenia por de mi. Em temptava la mort i a hores d’ara ja sabia dotzenes de maneres indolores de matar-me. Com és possible? Per què a mi?

A la fi vaig anar al psiquiatre. Es deia Gaspar Font i era de Reus. Era un home baix, agradable, amb tacte, no gens atractiu. Era gras i quasi calb. Però, malgrat tot, transpirava una mena de confiança que et feia dipositar els teus secrets a les seves mans.

No sabia com començar, i ell hi posava paciència. A la fi va fer-me unes quantes preguntes superficials, sobre mi, la meva professió, els meus gustos. Jo parlava i veia horroritzada el que ell estava veient: una dona amb les mans creuades sobre la falda i la vista abaixada, entrebancant-se amb les paraules: era la imatge d’una malalta. D’una malalta que potser en el seu interior no es volia curar.

Curar-me vol dir prescindir d’ell? Deixar de desitjar-lo? Aleshores no, no volia curar-me… Això és la dependència. L’addicció. Quants heroïnòmans volen deixar-ho i matarien per no fer-ho?

El que jo volia saber és com comença una addicció i com s’hi pot conviure. Suprimir-ho? No, i ara! Pascal em tornava boja, no en podria prescindir mai. Això és el que sentia en aquells moments. No, no podria viure sense ell, sense aquest estrany que em destarotava. Físicament i de qualsevol altra manera.

I tanmateix, i de mica en mica, s’apoderava de mi, em devorava, em domesticava com si jo fos una bestiola. Feia petar el fuet a terra per terroritzar-me i jo, a cada envestida, em feia més i més submisa.

Avui, quan ho recordo, em sembla impossible reconèixer-me. Aquella dona tan coratjosa, tan independent, era aquell gos ensucrat que suplicava atenció i que es debatia entre el pànic al rebuig i el dolor de ser prescindible?

Com ho havia fet? Havia començat amb un arronsament de celles, havia continuat amb això, noia, no m’agrada gens, i s’havia aprofundit amb si no ho fas, tal com t’ho demano, foto el camp de seguida. Paorós.

Em cridava i deia, llegeix això en veu alta. I jo ho feia. Si la meva inflexió de veu no casava bé amb el text, em feia tornar a començar. Per què jo obeïa? Aquest és el gran interrogant de cultures senceres, sotmeses i sentint-se inferiors tota l’estona. I tanmateix, l’interrogant creix a la panxa, als teixits ocults de les vísceres, al galop incessant de la sang, a la fricció de les vèrtebres i a l’arrel de les ungles: i si ens plantem, pacíficament, i diem prou? No hi ha poderosos que puguin anul·lar la nostra ànima més que matant. Matant-nos, es queden sense esclaus. A més, matar té poc crèdit, en les societats com la nostra.

Un altre dia em deia anem a dinar a tal lloc. Ah, i vindrà la Flori i en Damià. Jo me’n recordava remotament, d’aquests dos, però sabia que el lloc on anàvem era elegant i em posava de vint-i-un botons. I aleshores ell em feia canviar. On vas amb això? Et penses que és una estúpida boda? Va, dona, no facis bestieses! La Flori i en Damià són gent senzilla, com tota la gent elegant. I ara què em poso, palplantada davant el meu armari, fins que arribava ell per darrere i em deia, això i això. Un dels vestits que no suporto i que m’ha comprat ell, malgrat el meu rebuig. Em sentia incòmoda, però obeïa.

El dinar va ser agradable, si descartem el fet que es dirigien tots tres miradetes còmplices com si estiguessin compartint taula amb una tarada.

Què els deu haver dit de mi?

I jo ho veia i no reaccionava.

Quan per fi ens allitàvem i se m’atansava, pensava que tot havia estat a fi de bé. Que el tenia, que era meu. Ignorant que abraçava fum i que la flama només em devorava a mi.

O em deia, de sobte, marxo de viatge. Coses de la feina. I se n’anava sense dir on ni per quant de temps. Aleshores em ficava al seu despatx, quan no hi era, mirava els seus papers, i indagava. Gairebé sempre aconseguia estar al cas. I en l’endemig esperava. Com una tòtila. O com una tarada de debò.

Una vegada em va trucar l’Otília, una amiga de tota la vida, que vivia a València i que havia pujat a fer una conferència. La seva especialitat era la genètica i tenia un bon renom en mitjans acadèmics. Em va animar a sortir amb ella i a mi no em venia de gust (veurà la meva degradació, això, segur). Però vaig claudicar per matar el temps: la meva feina feia temps que havia mort, estupefacta i voladissa, i estava rígida i entotsolada. Les preguntes de l’Otília, mirava d’esquivar-les, però a la fi ens vam emborratxar una mica i vam parlar a crits d’homes i de les seves estranyes maneres d’entendre l’amor i la convivència.

No vaig revelar cap secret –abans morta–, però sí que vaig dir coses indirectes i pistes que la meva bona amiga, lleialment, va ignorar. Ho sé, perquè en acomiadar-nos em va dir pobreta, no sé com ajudar-te. I se’n va anar.

Vaig quedar capficada i humiliada un grapat d’hores.

La trobada amb l’Otília em va causar una tempesta de pensaments. Intentava autoanalitzar-me. Al psiquiatre, l’havia deixat, perquè no m’ajudava. Intentava aclarir-me, intentava buscar una sortida. Sense ell, no. Sense ell, no. Sense ell, no.

I tot de sobte, els meus atavismes, els que he rebut per herència genètica, la tradició més antiga on s’ha forjat la nostra història i la dels nostres avantpassats va començar a sorgir. La cultura de l’harem. Tu ho has dit moltes vegades. Què fan les dones? Què fan quan són tancades en un harem, més simbòlic o més real?

Totes elles conspiren. Totes elles saben portar el mascle allà on volem que hi vagi. Magarrufes? Sí, també, però sobretot, que aquest instint de manar fos sorneguerament, però seriosa, secundat. Fer la comèdia de la submissió voluntària, que tenen raó, que tu ets inferior i que la llum del seu enteniment t’il·lumina tota. Fes memòria, fes memòria. Com eren aquelles ties, germanes de ta mare, que vivien soles i que explicaven com ensarronaven els seus marits amb el seu «bon» comportament?

Però no s’havia de notar. Havia de ser gradual, perquè, si no, malgrat la seva sobergueria, hi hauria sospita als seus ulls i em castigaria sense sexe, i jo això no ho volia, no, de cap manera. No. Pensa, pensa. No eres abans tan intel·ligent i tan enginyosa? Doncs ara ets una podrida esclava i faràs el que voldràs, sense trencar les aparences. I sense perdre’l. Això mai.

I si li compres un regal? Vaig rumiar. Alguna cosa barata, però de bon gust. Els diners, els controlava ell. Un joc de mans? Li agradaria? Un collar de macarrons com els infants? Una agulla per a la seva corbata? (en tenia dotzenes). I si…?

Em vaig vestir guapa i vaig anar a una botiga on havia estat clienta. Si em reconeixien, tenia el descompte garantit. Tenia una mica de diners estalviats.

A la botiga em van reconèixer i tot eren petons a les galtes i quin gust veure’t de nou, on t’havies ficat? I jo mentint que vivia en un altre lloc (va ser una sort que no se n’adonessin, perquè vaig dir dos llocs diferents: Sitges i l’Ametlla del Vallès), i que volia una cartera on càpiguen molts carnets però que no sigui pesada. De bon gust.

Ah, quina meravella! Aquelles carteres eren ideals, totes elles, per a Pascal. La seva estava vella i l’havia sentit queixar-se que no li cabien les targetes que feia servir. En vaig triar una de color camell i que no era gens barata. Per sort em van fer el descompte i em va arribar tan justet que vaig tornar a casa caminant, i això que era a l’altra punta de Barcelona.

A casa, vaig buscar paper de seda –res de papers de coloraines, quina vulgaritat!, s’hauria exclamat–, i un llaç negre. Em va quedar força plausible.

No sabia quan tornaria, però tenia la idea que la meva sorpresa seria en el primer àpat que féssim a casa. Ell va tornar l’endemà i va dir que estava fatigat, que només volia una sopeta calenta i que se n’aniria a fer la migdiada. I un rave: tu tindràs un regal, que serà el meu cavall de Troia, tot ple de guerrers ardits que et vagin tallant la sobergueria i el control a què em sotmets bocí a bocí.

Va prendre la sopa i a l’hora de portar-li raïm i melmelada –les seves postres preferides– vaig deixar l’embolcall blanc al seu costat.

–Què és això?

–Obre-ho.

–Noia, no estic per endevinalles. Estic cansat, no sé si te n’has adonat.

El seu amable sarcasme de sempre.

–És que avui fa dos anys que ens vam conèixer. Te’n recordes?, va ser a la cafeteria Gambrinus, un nom adorable, i he pensat de comprar-te una coseta.

–Dona’m, jo no t’he comprat res. Ni tan sols sabia això dels dos anys ni recordo la refotuda cafeteria Gambrinus.

Refotuda? Potser acabaré matant-lo. I em sentiré bé.

–Obre-ho, va.

Ho va obrir i va dir, sense pensar, és preciosa. No es pot negar que tens bon gust. La va mirar per dins i va fer un so gutural de plaer. Però després em va mirar inquisitivament.

–D’on has tret els diners?

–Tenia un raconet. Per a mi. Però quan l’he vista, t’he prioritzat.

Aleshores es va aixecar i va anar per la seva cartera. Va buidar-la i anava omplint la nova amb la meva mirada feliç clavada en les seves operacions. Ell, de tant en tant, aixecava els ulls i em feia un somriure.

Havia guanyat jo. I de mica en mica l’amansaria… És la llei atàvica de les dones. De dones de qui havia abjurat des del bressol però ara necessitava la seva saviesa múrria.

Soc un ésser humà que pensa.

Soc estupenda.

NOTES

1.

Fragment del poema «Paterson», del genial William Carlos Williams. La traducció, tan maldestra, és meva.

2.

Es tracta de la cinquena de les Cartes provincials de Pascal (la maldestra traducció és meva).

3.

Això ho diu Pascal, traduït per mi, en la sisena carta.

4.

‘Entre la idea / i la realitat / entre el moviment / i l’acte /cau l’ombra’.